Ñïàñèáî, ÷òî ñêà÷àëè êíèãó â áåñïëàòíîé ýëåêòðîííîé áèáëèîòåêå Royallib.com
Âñå êíèãè àâòîðà
Ýòà æå êíèãà â äðóãèõ ôîðìàòàõ
Ïðèÿòíîãî ÷òåíèÿ!

# Varnų puota

## George R. R. Martin

- Ledo ir ugnies giesmė, #4

  > - Prologas
  > - Pranašas
  > - Sargybos kapitonas
  > - Sersėja
  > - Brienė
  > - Semvelis
  > - Arija
  > - Sersėja
  > - Džeimis
  > - Briene
  > - Sansa
  > - Krakeno duktė
  > - Sersėja
  > - Susitepęs riteris
  > - Brienė
  > - Semvelis
  > - Džeimis
  > - Sersėja
  > - Geležinis kapitonas
  > - Skendęs vyras
  > - Brienė
  > - Valdovės karūnuotoja
  > - Arija
  > - Eleina
  > - Sersėja
  > - Brienė
  > - Semvelis
  > - Džeimis
  > - Sersėja
  > - Plėšikas
  > - Džeimis
  > - Brienė
  > - Sersėja
  > - Džeimis
  > - Kanalų katė
  > - Semvelis
  > - Sersėja
  > - Brienė
  > - Džeimis
  > - Sersėja
  > - Princesė bokšte
  > - Eleina
  > - Brienė
  > - Sersėja
  > - Džeimis
  > - Semvelis
  > - O tuo metu prie sienos…
  > - Priedas
  >   - Karaliai ir jų dvarai
  >   - Karalius prie sienos
  >   - Salų ir šiaurės karalius
  >   - Arinai
  >   - Florentai
  >   - Frėjai
  >   - Haitaueriai
  >   - Lanisteriai
  >   - Makteliai
  >   - Starkai
  >   - Tūliai
  >   - Taireliai
  >   - Maištininkai ir nenaudėliai
  >   - Bastūnai ir palūžę žmonės
  >   - Prisiekę nakties Sargybos Broliai
  >   - Tyržmogiai, arba laisvoji tauta
  >   - Užjūrio karalienė
  >   - Bravose
  > - Padėkos

  # George R. R. Martin
  Varnų puota

  # Prologas

  — Drakonai, — tarė Molanderis. Jis grybštelėjo nuo žemės suvytusį obuolį ir ėmė jį mėtyti iš vienos rankos į kitą.
  — Sviesk, — paragino Alerasas Sfinksas. Jis išsitraukė strėlę iš strėlinės ir įstatė ją į lanko templę.
  — Norėčiau pamatyti drakoną. — Runas buvo jauniausias iš jų, kresnas vaikinas, tik po poros metų turėjęs tapti vyru. — Labai norėčiau.
  O aš norėčiau miegoti Rouzės glėbyje, pagalvojo Peitas. Sėdėdamas ant suolo, jis neramiai krustelėjo. Iki rytojaus mergina tikriausiai bus jo. Išsivesiu ją toli nuo Senmiesčio, į vieną iš laisvųjų miestų anapus Siaurosios jūros. Ten nebuvo meisterių ir niekas negalėjo jam priekaištauti.
  Pro užvertas langines virš galvos jis girdėjo sklindant Emos juoką, sumišusį su sodresniu balsu vyro, kurį ji linksmino. Ji buvo vyriausia iš padavėjų, dirbančių „Plunksnoje ir bokale“, lygiai keturiasdešimties metų, putli, bet dar graži. Jos duktė, Rouzė, sulaukė penkiolikos ir ką tik pirmą kartą kraujavo. Ema paskelbė, jog Rouzės nekaltybė kainuos auksinį drakoną. Peitas susitaupė devynis sidabrinius elnius ir puodynėlę varinių žvaigždžių bei grašių, bet jam iš to nebuvo nieko gero. Jo galimybės būtų buvusios didesnės, jei būtų turėjęs tikrą drakoną, o ne prisitaupęs monetų, prilygstančių jam pagal vertę.
  — Gimei per vėlai, kad pamatytum drakonus, vaikine, — pasakė Runui Armėnas Patarnautojas. Armėnas ant kaklo nešiojo odinį dirželį, ant kurio buvo suverti grandinės žiedai, išlieti iš alavo, švino ir vario, ir, kaip dauguma patarnautojų, rodos, manė, kad novicijams vietoj galvų yra išdygusios ropės. — Paskutinis nugaišo valdant karaliui Eigonui Trečiajam.
  — Tai buvo paskutinis drakonas Vesterose, — pabrėžė Molanderis.
  — Mesk obuolį, — vėl paragino jį Alerasas.
  Tas jų Sfinksas buvo gražus jaunuolis. Visos padavėjos buvo beprotiškai jį įsimylėjusios. Net Rouzė, atnešusi Alerasui vyno, kartais paliesdavo jam ranką, tad Peitui tekdavo sukąsti dantis ir apsimesti, kad to nemato.
  — Paskutinis drakonas Vesterose ir buvo paskutinis drakonas, — irzliai atšovė Armėnas. — Visi tai žino.
  — Obuolį! — pakartojo Alerasas. — Nebent ketini jį valgyti.
  — Še, imk!
  Vilkdamas medinę koją, Molanderis truputį šoktelėjo, apsisuko ir pro kitos rankos pažastį švystelėjo obuolį į Medaus ir Vyno upę gaubiančias ūkanas. Jei ne ta koja, jis būtų tapęs riteriu, kaip ir jo tėvas. Storoms jo rankoms ir platiems pečiams jėgos netrūko. Obuolys nulėkė greitai ir iškilo aukštai… bet ne greičiau už paskui jį švilptelėjusią strėlę, jardo ilgumo strėlę iš auksinio medžio, papuoštą skaisčiai raudonomis plunksnomis. Peitas nematė, kaip strėlė pervėrė obuolį, bet išgirdo. Švelnus čekštelėjimas aidu nuvilnijo virš upės, o tada obuolys su strėle garsiai pūkštelėjo į vandenį.
  Molanderis švilptelėjo.
  — Pateikei į pačią šerdį. Kaip miela.
  Rouzė mielesnė… Peitui patiko jos šviesiai rudos akys, besikalančios krūtys ir šypsena, kuria apdovanodavo jį kiekvieną kartą, kai pamatydavo. Jis dievino duobutes jos skruostuose. Kartais užeigos svečius ji aptarnaudavo basa, kad padais jaustų žolę. Ir tai jam patiko. Jam patiko švara ir gaivumu dvelkiantis merginos kūnas ir už ausų užkištos garbanos. Net Rouzės kojų pirštai jam patiko. Vieną naktį ji leis jam patrinti pėdas ir pažaisti su tais pirštais, o jis kiekvienam iš pirštų sugalvos po juokingą pasakojimą, kad tik ji nesiliautų kikenusi.
  Galbūt jam vis dėlto būtų geriau likti šiame Siaurosios jūros krante… Už sutaupytas monetas nusipirktų asilą ir traukdami į Vesterosą jiedu su Rouze galėtų pakaitomis juo joti. Gal Ebrousas ir nemano, kad jis vertas sidabrinio grandinės žiedo, bet Peitas mokėjo sudėti lūžusius kaulus ir nuleisti kraują karštinės kankinamam žmogui. Prasčiokai už tokią pagalbą būtų jam dėkingi. O jei dar išmoktų kirpti plaukus ir skusti barzdas, galėtų tapti net ir barzdaskučiu. To pakaktų, tarė jis sau, kad tik Rouzė būtų mano. Nieko pasaulyje jis taip negeidė, kaip Rouzės.
  Bet ne visuomet taip buvo. Kadaise Peitas svajojo tapti pilies meisteriu, tarnauti kokiam nors dosniam lordui, kuris gerbtų jį už išmintį ir, atsidėkodamas už tarnybą, dovanotų puikų šyvą žirgą. Kaip aukštai sėdėdamas jis jotų, kaip didingai, risnodamas pro šalį ir žvelgdamas žemyn, šypsotųsi prasčiokams…
  Vieną vakarą „Plunksnos ir bokalo“ svečių menėje, po antros baisiai stipraus sidro taurės, Peitas pasigyrė ne amžinai būsiąs novicijus.
  — Tikra tiesa, — nusišaipė Tinginys Leo, — būsi buvęs novicijus ir ganysi kiaules.
  Jis išgėrė savo taurę iki dugno. Šį rytą deglais apšviesta „Plunksnos ir bokalo“ užeigos terasa atrodė tarsi šviesos sala ūkanų jūroje. Prie upės, į žemupio pusę, tolumoje buvo matyti Haitauerio švyturys, drėgname besibaigiančios nakties ore išskydęs nelyginant miglotas rausvai gelsvas mėnulis, bet jo šviesa Peitui nė kiek nepraskaidrino nuotaikos.
  Alchemikas jau turėjo ateiti. O gal jis tik bjauriai pajuokavo arba galbūt jam kas nors nutiko? Tai nebūtų buvęs pirmas kartas, kai Peitą apleido sėkmė. Kadaise, kai didysis meisteris Valgreivas pasirinko jį ir pavedė prižiūrėti varnus, Peitas manė, kad jam pasisekė, bet negalėjo net pagalvoti, jog netrukus dar ir nešios tam vyrui valgį, šluos jo kambarius ir kas rytą aprengs. Visi kalbėjo, girdi, Valgreivas apie varnų mokymo meną yra daugiau pamiršęs, nei dauguma meisterių apie tai išmanė, tad Peitas sumetė, kad tikrai gali tikėtis gauti juodos geležies žiedą, bet paskui sužinojo, jog Vaigreivas negali to žiedo jam suteikti. Mat senis didžiuoju meisteriu tebebuvo tik iš kitų malonės. Kad ir koks didis meisteris kadaise jis buvo, dabar jo apatiniai drabužiai po meisterio mantija dažniausiai būdavo pridergti, o prieš pusmetį patarnautojai rado jį verkiantį bibliotekoje ir nerandantį, kaip iš jos išeiti. Valgreivo vietoje dabai* sėdėjo meisteris Gormonas, užsidėjęs juodos geležies kaukę, — tas pats Gormonas, kuris kartą apkaltino Peitą vagyste.
  Obelyje prie upės pragydo lakštingala. Tai buvo ausiai maloni giesmė, tikra atgaiva nuo šaižių klyksmų ir nesiliaujančio kranksėjimo varnų, kuriais jis rūpindavosi visą dieną. Baltieji varnai žinojo jo vardą ir, vos jį pamatę, vienas kitam krankčiodavo: Peitas, Peitas, Peitas, kol jis neištvėręs norėdavo rėkti. Stambūs balti paukščiai buvo didžiojo meisterio Valgreivo pasididžiavimas. Jis norėjo, kad, kai mirs, baltieji varnai sulestų jo kūną, bet Peitas nujautė, kad tie paukščiai mielai būtų sulesę ir jį patį.
  Tikriausiai dėl baisiai stipraus sidro, — Peitas atėjo čia ne gerti, bet Alerasas gavo varinį grandinės žiedą, norėjo atšvęsti ir visus vaišino, o kaltės jausmas kėlė Peitui troškulį, — lakštingala, rodos, giedojo: Geležį auksu, geležį auksu, geležį auksu. Tai buvo keista, mat taip pasakė nepažįstamasis tą vakarą, kai Rouzė juodu suvedė. „Kas tu?“ — paklausė jo Peitas, o vyras atsakė: } Alchemikas. Geležį galiu paversti auksu.“ O tada jo delne atsirado moneta, ji riedėjo nepažįstamojo krumpliais, o žvakės šviesoje spindėjo šviesiai geltonas auksas. Vienoje monetos pusėje buvo trigalvis drakonas, kitoje — kažkokio mirusio karaliaus galva. Geležį auksu, prisiminė Peitas, niekur geriau nerasi. Geidi jos? Myli ją? „Aš ne vagis, — pasakė jis vyrui, pasivadinusiam alchemiku, — aš novicijus iš Citadelės.“ Alchemikas linktelėjo ir tarė: „Jei apsigalvotum, po trijų dienų su savo drakonu dar grįšiu.“
  Praėjo trys dienos. Vis dar neapsisprendęs, kas jis toks, Peitas vėl atėjo į „Plunksną ir bokalą“, bet užeigoje rado ne alchemiką, o Molanderį, Armėną ir Sfinksą su Runu. Jei nebūtų prie jų prisidėjęs, būtų sukėlęs įtarimą.
  „Plunksna ir bokalas“ niekada nebūdavo uždaroma. Šešis šimtus metų ji dunksojo čia, Medaus ir Vyno upės saloje, ir jos durys niekada nebuvo užvertos lankytojams. Nors aukštas rąstinis pastatas buvo šiek tiek palinkęs į pietus, kaip kad novicijai kartais linko prie bokalo, Peitas numanė, kad užeiga stovės čia dar šešis šimtus metų ir joje upeiviams ir jūrininkams, kalviams ir dainiams, žyniams ir princams, Citadelės novicijams bei patarnautojams bus pardavinėjamas vynas, šviesus alus ir baisiai stiprus sidras.
  — Senmiestis — tai dar ne visas pasaulis, — pernelyg garsiai pasakė Molanderis.
  Jis buvo riterio sūnus, be to, visiškai girtas. Sužinojęs, kad prie Juodųjų Vandenų žuvo jo tėvas, jis prisiplempdavo beveik kiekvieną vakarą. Net Senmiestyje, toli nuo mūšio laukų ir už saugių sienų, visus juos palietė Penkių Karalių karas, nors… didysis meisteris Benediktas primygtinai tvirtino, kad Penkių Karalių karo niekada nebuvo, nes Renlis Barateonas buvo nužudytas anksčiau, nei Beilonas Greidžojus pasiskelbė karaliumi.
  — Mano tėvas visada sakydavo, kad pasaulis didesnis už bet kurio lordo pilį, — dėstė Molanderis. — Drakonai — tai vienas paprastesnių dalykų, kurių gali rasti Kvarte, Ašajuje ir Ji Ti. Jūreivių pasakojimai…
  — …jūreivių pasakojimais ir lieka, — pertraukė jį Armėnas. — Jūreiviai, brangusis Molanderi. Nueik į dokus, ir galiu lažintis, kad rasi ten jūreivių, kurie tau papasakos miegoję su undinėmis arba metus gyvenę didžuvės pilve.
  — O iš kur žinai, kad jie išsigalvoja? — Molanderis sunkiai vilkdamas kojas pavaikščiojo po žolę ieškodamas dar obuolių. — Kad galėtum prisiekti, jog jų ten nebuvo, pats turėtum atsidurti didžuvės pilve. Tiesa, iš vieno jūreivio pasakojamos istorijos galima ir pasijuokti, bet kai keturių skirtingų laivų irklininkai šneka tą patį keturiomis skirtingomis kalbomis…
  — Tos istorijos nėra tokios pačios, — vis tiek spyrėsi Armėnas. — Drakonai Ašajuje, drakonai Kvarte, drakonai Mirine, dotrakių drakonai, vergus išlaisvinantys drakonai… kiekvienas pasakojimas vis kitoks.
  — Skiriasi tik smulkmenos. — Kuo daugiau Molanderis gėrė, tuo atkaklesnis darėsi, be to, net ir blaivus jis buvo tikras užsispyrėlis. — Visi kalba apie drakonus ir gražią jauną karalienę.
  Peitui rūpėjo vienintelis drakonas — nukaldintas iš gelsvo aukso. Jis svarstė, kas nutiko alchemikui. Trečia diena. Jis žadėjo čia ateiti.
  — Tau prie kojos guli dar vienas obuolys, — kreipėsi į Molanderį Alerasas, — o aš strėlinėje turiu dar dvi strėles.
  — Velniop tą tavo strėlinę. — Molanderis pakėlė krituolį. — Šis sukirmijęs, — nusiskundė jis, bet vis tiek švystelėjo obuolį aukštyn. Strėlė pervėrė jį vos pradėjusį kristi ir perskėlė pusiau. Viena obuolio pusė nukrito ant bokšto stogelio ir nusirito ant žemesnio stogo, atšoko ir nukrito, vos per pėdą nekliudžiusi Armėno. — Jei perkerti kirminą pusiau, turi du kirminus, — pasakė patarnautojas.
  — Jei taip pasidaugintų ir obuoliai, niekam netektų badauti, — švelniai šypsodamasis tarė Alerasas.
  Sfinksas nuolat šypsodavosi, lyg būtų žinojęs kažkokį slaptą pokštą. Šypsodamasis jis atrodė kaip nedorėlis ir prie tos šypsenos puikiai derėjo jo smailus smakras, plinkantis viršugalvis ir vešlūs, trumpai kirpti, juodi blizgantys garbanoti plaukai.
  Alerasas tikrai turėjo tapti meisteriu. Citadelėje jis praleido vos vienerius metus, bet savajai meisterio grandinei jau spėjo nusikaldinti tris žiedus. Armėnas galėjo turėti jų daugiau, bet kiekvienam žiedui gauti jam reikėjo metų. Ir vis dėlto jis taip pat taps meisteriu. Runas ir Molanderis tebebuvo novicijai plikais kaklais, tačiau Runas buvo labai jaunas, o Molanderiui labiau patiko gerti, o ne skaityti.
  Bet Peitas…
  Jis Citadelėje praleido jau penkerius metus, atvyko į ją sulaukęs vos trylikos, o jo kaklas tebebuvo plikas kaip ir pirmą dieną, kai atkeliavo čia iš vakarų. Du kartus jis manė esąs pasiruošęs. Pirmą kartą Peitas stojo prieš didįjį meisterį Vėliną, norėdamas parodyti, ką išmano apie dangų. Tačiau, užuot parodęs savo žinias, sužinojo, kaip Vėlinąs Rūgštusis gavo šią pravardę. Peitui prireikė dvejų metų, kad drįstų mėginti vėl. Šį kartą jis atsidavė malonei gerojo didžiojo meisterio Ebrouso, garsėjančio švelniu balsu ir rankomis, bet Ebrouso atodūsiai kažkodėl žeidė beveik taip pat kaip kandžios Vėlino pastabos.
  — Mesk paskutinį obuolį, ir pasakysiu, ką manau apie tuos drakonus, — pažadėjo Alerasas.
  — Ką tu gali žinoti, ko nežinau aš? — suniurnėjo Molanderis.
  Pamatęs ant šakos obuolį, jis pašoko, nutraukė jį ir švystelėjo. Alerasas iki galo įtempė lanko templę, grakščiai sekdamas skriejantį taikinį. Kai tik obuolys ėmė kristi, jis iššovė.
  — Paskutinė tavo strėlė visuomet lekia pro šalį, — pasakė Runas.
  Nekliudytas obuolys pūkštelėjo į upę.
  — Matai? — pridūrė Runas.
  — Tą dieną, kai nė viena strėlė nepralėks pro šalį, liausiesi tobulėti.
  Alerasas nukabino didžiojo lanko templę ir įkišo jį į odinę movą. Lankas buvo išdrožtas iš auksinės šerdies — reto ir legendomis apipinto medžio iš Vasaros salų. Kartą Peitas pamėgino užkabinti jo templę, bet jam nepavyko. Sfinksas atrodo gležnas, bet tos plonos rankos labai stiprios, mąsliai tarė sau jis, o tuo metu Alerasas apžergė suolą ir ištiesė ranką prie vyno taurės.
  — Drakonas turi tris galvas, — lėtai tęsdamas, kaip dera dorniečiui, pareiškė jis.
  — Ar tai — mįslė? — sukluso Runas. — Pasakodami istorijas sfinksai visuomet kalba mįslėmis.
  — Čia ne mįslė.
  Alerasas išgėrė gurkšnelį vyno. Visi kiti gėrė baisiai stiprų sidrą, kuriuo garsėjo „Plunksnos ir bokalo“ užeiga, bet Alerasui labiau patiko keistas ir saldus gimtinės vynas. Net Senmiestyje šis vynas nebuvo pigus.
  Sfinksu Alerasą praminė Tinginys Leo. Mat sfinksas buvo tarsi sudėtas iš dalių: su žmogaus veidu, liūto kūnu, vanago sparnais. Toks buvo ir Alerasas: jo tėvas buvo dornietis, o motina — juodaodė iš Vasaros salų. Jo paties oda atrodė tamsi kaip tikmedis. Be to, kaip ir žalio marmuro sfinksų, išsirikiavusių palei pagrindinius Citadelės vartus, Aleraso akys buvo onikso spalvos.
  — Joks drakonas neturėjo trijų galvų, — tvirtai pareiškė Armėnas Patarnautojas. — Tokie jie vaizduojami tik herbuose ir vėliavose. Be to, visi Targarienai mirę.
  — Ne visi, — paprieštaravo Alerasas. — Karalius Elgeta turėjo seserį.
  — Maniau, jai buvo į sieną suknežinta galva, — įsiterpė Runas.
  — Ne, — tarė Alerasas, — į sieną buvo suknežinta princo Reigaro jaunojo sūnaus Eigono galva ir tai padarė narsieji Liūto Lanisterio vyrai. Kalbame apie Reigaro seserį, gimusią Drakono Uoloje prieš šiai žlungant. Apie merginą, vardu Daneiris.
  — Audros Dukrą. Dabar ją prisimenu. — Molanderis aukštai iškėlė savo bokalą ir pateliūskavo ten dar likusį sidrą. — Į jos sveikatą! — Godžiai nugurkęs gėrimą, trinktelėjo tuščią bokalą ant stalo, atsiraugėjo ir atgalia ranka nusišluostė lūpas. — Kur Rouzė? Mūsų teisėta karalienė nusipelno, kad už ją išgertume dar po bokalą sidro, kaip manote?
  Armėnas Patarnautojas nerimaudamas apsižvalgė.
  — Tyliau, kvaily. Apie tokius dalykus net juokais geriau neužsiminti. Niekada nežinai, kas gali nugirsti. Voras visur turi „ausų“.
  — Oi, tik nevaryk į kelnes, Armėnai. Siūlau tostą, ne maištą.
  Peitas išgirdo kikenimą. Jam už nugaros nuskambėjo tylus, bet pašaipus balsas:
  — Visada žinojau, kad tu išdavikas, Šleivy.
  Tinginys Leo nerangiai trypė prie senų storų lentų tilto apsivilkęs atlasiniais, dryžuotais, žalios ir aukso spalvos drabužiais, prie peties nefrito rože prisisegęs juodą šilkinę kepuraitę. Jam ant priekio aptiškęs vynas buvo tamsiai raudonas, — bent jau sprendžiant iš dėmių spalvos. Ant vienos akies jam buvo užkritusi pilkšvai gelsva plaukų sruoga.
  Pamatęs jį, Molanderis pasišiaušė.
  — Po velnių! Eik sau. Tavęs čia niekas nekvietė.
  Alerasas, norėdamas nuraminti bičiulį, uždėjo ranką jam ant dilbio, bet Armėnas susiraukė.
  — Leo? Milorde… Maniau, kad būsi užsidaręs Citadelėje…
  — …dar tris dienas. — Tinginys Leo gūžtelėjo. — Perestanas sako, kad pasauliui keturiasdešimt tūkstančių metų. Molosas tvirtina, kad penki šimtai tūkstančių. Tad ką reiškia trys dienos, ar ne? — Nors terasoje buvo gera dešimtis tuščių stalų, Leo prisėdo prie jų stalo. — Nupirk man taurę Arboro auksinio, Šleivy, ir galbūt nepranešiu savo tėvui apie tavo tostą. „Permainingame lošime“ kauliukai man nekrito, o paskutinį elnią išleidau vakarienei. Žindomam paršeliui su slyvų padažu, prikimštam kaštonų ir baltųjų trumų. Juk reikia žmogui pavalgyti. O ko užsisakėte jūs, vaikinai?
  — Avienos, — burbtelėjo Molanderis. Sprendžiant iš kalbos, jam naujasis svečias visai nepatiko. — Pasidalijome virtą avies kulšį.
  — Neabejoju, kad maistas buvo sotus. — Leo kreipėsi į Alerasą. — Lordo sūnus turėtų būti dosnus, Sfinkse. Kaip suprantu, gavai varinį grandinės žiedą. Išgersiu už tai.
  Alerasas jam šyptelėjo.
  — Gėrimus perku tik draugams. Be to, nesu lordo sūnus, aš tau jau sakiau. Mano motina buvo prekeivė.
  Leo akys buvo šviesiai rudos, blizgančios nuo vyno ir pagiežos.
  — Tavo motina buvo beždžionė iš Vasaros salų. Dorniečiai dulkina nesirinkdami, kad tik būtų skylė tarp kojų. Įžeisti nenoriu. Gal tu ir rudas kaip riešutas, tačiau bent prausiesi. Ne taip, kaip tas spuoguotas kiauliaganys. — Ir jis mostelėjo į Peitą.
  Jei bokalu trenkčiau jam į snukį, tikriausiai išbarškinčiau pusę dantų, pagalvojo Peitas. Spuoguotasis Peitas kiauliaganys buvo daugybės nešvankių pasakojimų herojus: geraširdis bukaprotis tipelis, visada pranokdavęs nutukusius lordus, kilmingus riterius ir pasipūtusius septonus, kurie prie jo vis kibdavo. Nežinia kaip, bet tas jo kvailumas galų gale virsdavo keistu gudrumu; tie pasakojimai visada baigdavosi Spuoguotajam Peitui sėdint aukštajame lordo krėsle arba gulint lovoje su riterio dukterimi. Bet tai tebuvo pasakojimai. O tikrame gyvenime kiauliaganiams sekėsi kur kas prasčiau. Peitas kartais pagalvodavo, kad motina, matyt, labai jo nekentė, jei davė tokį vardą.
  Alerasas jau nesišypsojo.
  — Tu atsiprašysi.
  — Šit kaip? — gūžtelėjo Leo. — Kaip galiu atsiprašyti, kai mano gerklė tokia išdžiūvusi…
  — Kiekvienu ištartu žodžiu užtrauki gėdą savo giminei, — tarė jam Alerasas. — O kadangi esi vienas iš mūsų, darai gėdą ir Citadelei.
  — Žinau. Tad nupirk man vyno, kad galėčiau tą gėdą jame nuskandinti.
  Molanderis burbtelėjo:
  — Išplėšiu tau liežuvį su visa šaknimi.
  — Šit kaip? O kaip tuomet papasakosiu jums apie drakonus? — Leo vėl gūžtelėjo. — Mišrūnas visiškai teisus. Karaliaus Pamišėlio duktė gyva ir išsiperino tris drakonus.
  — Tris? — priblokštas paklausė Runas.
  Leo patapšnojo jam ranką.
  — Daugiau nei du, bet mažiau nei keturis. Tavimi dėtas, kol kas nemėginčiau pelnyti auksinio grandinės žiedo.
  — Atstok nuo jo, — įspėjo Molanderis.
  — Koks tu kilnus, Šleivy. Kaip nori. Apie tuos drakonus kalba kiekvienas vyras, išlipęs iš laivo, praplaukusio arčiau nei per šimtą lygų nuo Kvarto. Kai kurie jums net papasakotų, kad juos matė. Magas linkęs jais tikėti.
  Armėnas niekinamai prunkštelėjo.
  — Marvinas nesveikas. Didysis meisteris Perestanas pirmas tau tai patvirtintų.
  — Tą patį sako ir didysis meisteris Rajamas, — įsiterpė Runas.
  Leo nusižiovavo.
  — Jūra šlapia, saulė šilta, o žvėryno gyventojai nekenčia mastifo.
  Jis visus pravardžiuoja, dingtelėjo Peitui, bet jis negalėjo paneigti, jog Marvinas tikrai atrodė panašesnis į mastifą, o ne į meisterį. Lyg norėtų tau įkąstu Magas išsiskyrė iš kitų meisterių. Žmonės šnekėjo, kad jis bičiuliaujasi su kekšėmis ir nevykėliais burtininkais, kalbasi su plaukuotaisiais ibeniečiais ir juodais kaip anglis Vasaros salų gyventojais jų kalbomis ir aukoja keistiems dievams nedidukėse jūrininkų šventyklose šalia krovinių prieplaukų. Kai kas pasakojo matę jį miesto landynėse, žiurkių irštvose ir tamsiuose viešnamiuose bendraujantį su komediantais, dainiais, samdomais kalavijuočiais ir net elgetomis. O vienas kitas net šnipštelėdavo, girdi, kartą jis plikais kumščiais užmušęs žmogų.
  Kai aštuonerius metus praleidęs rytuose piešdamas tolimų šalių žemėlapius, ieškodamas dingusių knygų ir mokydamasis pas burtininkus ir šešėlių kerėtojus Marvinas grįžo į Senmiestį, Vėlinąs Rūgštusis pavadino jį „Marvinu Magu“. Netrukus taip jį ėmė vadinti visas Senmiestis ir Vėlinąs labai suirzo. „Burtus ir maldas palik žyniams ir septonams, o pats geriau sutelk dėmesį mokytis tiesoms, kuriomis žmogus gali pasitikėti“, — kartą patarė Peitui didysis meisteris Rajamas, bet Rajamo žiedas, lazdelė ir kaukė buvo iš geltono aukso, o jo meisterio grandinėje trūko žiedo iš Valyrijos plieno.
  Armėnas iš aukšto pažvelgė į Tinginį Leo. Tokiam žvilgsniui jo nosis puikiai tiko, mat buvo ilga, plona ir smaili.
  — Didysis meisteris Marvinas tiki daugybe keistų dalykų, — tarė jis, — bet įrodymų, kad drakonai egzistuoja, neturi daugiau už Molanderį. Tik kelis jūreivių pasakojimus.
  — Klysti, — papurtė galvą Leo. — Mago kambariuose dega stiklinė žvakė.
  Deglų apšviestoje terasoje visi nuščiuvę nutilo. Armėnas atsiduso ir papurtė galvą. Molanderis ėmė juoktis. Sfinksas atidžiai žvelgė į Leo didelėmis tamsiomis akimis. Runas atrodė sutrikęs.
  Apie stiklo žvakes Peitas buvo girdėjęs, nors niekada nematė nė vienos degančios. Tos žvakės buvo viena iš prasčiausiai saugomų Citadelės paslapčių. Sklido gandai, kad prieš tūkstantį metų iki Pražūties tos žvakės į Senmiestį buvo atgabentos iš Valyrijos. Jis girdėjo, kad žvakės buvo keturios; viena žalia, trys juodos, bet visos ilgos ir įvijos.
  — Kas tos stiklo žvakės? — paklausė Runas.
  Armėnas Patarnautojas krenkštelėjo ir tarė:
  — Naktį prieš duodamas įžadus, patarnautojas turi budėti požemyje. Jam neleidžiama turėti nei žibinto, nei deglo, nei lempos, nei žvakės… tik obsidiano žvakę. Tą naktį jam tenka praleisti tamsoje, nebent pavyksta užsidegti obsidiano žvakę. Kai kurie mėgina. Kvailiai ir užsispyrėliai, tie, kurie gilinosi į vadinamąsias aukštesnes paslaptis. Dažnai jie susipjausto pirštus, mat sakoma, kad tų žvakių kraštai aštrūs kaip skustuvo ašmenys. O tada kruvinomis rankomis jiems tenka laukti ryto mąstant apie savo nesėkmę.
  Išmintingesni vyrai paprasčiausiai eina miegoti arba naktį praleidžia melsdamiesi, bet kiekvienais metais atsiranda tokių, kurie būtinai pamėgina.
  — Taip. — Peitas taip pat girdėjo tokių istorijų. — Bet kokia nauda iš žvakės, kuri neskleidžia šviesos?
  — Tai pamoka, — paaiškino Armėnas, — paskutinė pamoka, kurią turime išmokti prieš užsikabindami meisterio grandinę. Stiklinė žvakė simbolizuoja tiesą ir mokslą, retus, gražius ir trapius dalykus. Jiems suteiktas žvakės pavidalas norint mums priminti, kad meisteris, nesvarbu, kur tarnautų, privalo skleisti šviesą, o aštrūs žvakės kraštai neleidžia mums pamiršti, kad žinios gali būti pavojingos. Išmintingi vyrai dėl savo išminties gali imti pūstis, tačiau meisteris visuomet turi likti kuklus. Stiklo žvakė primena mums ir tai. Net davęs įžadus, užsikabinęs grandinę ir pradėjęs tarnystę, meisteris prisimins savo budėjimo nakties tamsą ir tai, kad visos jo pastangos uždegti žvakę buvo bevaisės… mat, net ir turint žinių, kai kurie dalykai nėra įmanomi.
  Tinginys Leo ėmė juoktis.
  — Turi omenyje, neįmanomi tau? Savo akimis mačiau degančią stiklo žvakę.
  — Neabejoju, kad matei degančią kažkokią žvakę, — atšovė Armėnas. — Galbūt išlietą iš juodo vaško.
  — Žinau, ką mačiau. Šviesa buvo keista ir ryški, ryškesnė, nei skleidžia bičių vaško arba lajinės žvakės. Nuo jos krito keisti šešėliai, o liepsna nevirpčiojo net tuomet, kai man įėjus pro atdaras duris pūstelėjo skersvėjis.
  Armėnas sukryžiavo rankas ant krūtinės.
  — Obsidianas nedega.
  — Drakonų stiklas, — tarė Peitas. — Paprasti žmonės vadina jį drakonų stiklu. — Kažkodėl jam tai atrodė svarbu.
  — Tai tiesa, — mąsliai pritarė Alerasas Sfinksas, — ir jei pasaulyje vėl yra drakonų…
  — Ir drakonų, ir dar baisesnių dalykų, — linktelėjo Leo. — Pilkos avys užsimerkė, bet mastifas regi tiesą. Pabudo senosios jėgos. Krustelėjo šešėliai. Netrukus prasidės stebuklų ir siaubo amžius, dievų ir didvyrių amžius. — Tingiai šypsodamasis jis pasirąžė. — Manau, už tai verta išgerti dar po taurę.
  — Jau gana išgėrėme, — pasakė Armėnas. — Rytas išauš anksčiau, nei norėtume, ir didysis meisteris Ebrousas kalbės apie šlapimo savybes. Tiems, kurie nori nusikaldinti sidabrinį grandinės žiedą, tos kalbos geriau nepraleisti.
  — Kas jau kas, o aš tikrai netrukdysiu tau ragauti šlapimo, — nusišaipė Leo. — Bet man labiau patinka Arboro auksinio skonis.
  — Jei turiu rinktis tavo draugiją arba šlapimą, geriau gersiu šlapimą. — Molanderis pakilo nuo stalo. — Eime, Runai.
  Sfinksas pasiėmė savo lanko dėklą.
  — Man taip pat laikas į lovą. Tikiuosi susapnuoti drakonus ir stiklo žvakes.
  — Visi išeinate? — gūžtelėjęs paklausė Leo. — Na, Rouzė vis tiek liks. Galbūt prisikelsiu mūsų saldainiuką ir padarysiu iš jos moterį.
  Alerasas pamatė Peito veido išraišką.
  — Jei jis neturi varioko taurei vyno, negali turėti ir drakono susimokėti už merginą.
  — Tikra tiesa, — pritarė Molanderis. — Be to, iš merginos padaryti moterį gali tik vyras. Eime, Peitai. Saulei patekėjus senasis Valgreivas prasibus. Reikės, kad nuvestum jį į išvietę.
  Jei tik šiandien prisimins, kas aš toks. Didysis meisteris Valgreivas be vargo skyrė vieną varną nuo kito, bet atskirti žmones jam sekėsi gerokai sunkiau. Būdavo dienų, kai jis manydavo, jog Peitas yra kažkas, vardu Kresenas.
  — Aš dar neisiu, — pasakė jis draugams. — Dar truputį pasiliksiu.
  Kol kas aušti nepradėjo. Alchemikas vis dar galėjo ateiti, ir, jei jis pasirodytų, Peitas norėjo būti smuklėje.
  — Kaip nori, — tarė Armėnas.
  Alerasas įdėmiai nužvelgė Peitą, per savo liesą petį persimetė lanką ir paskui kitus nužingsniavo link tilto. Molanderis buvo toks girtas, jog ėjo remdamasis Runui į petį, kad nepargriūtų. Tiesiai skrendantiems varnams Citadelė buvo netoli, bet nė vienas iš jų nebuvo varnas, o Senmiestis buvo tikras gatvelių, susikertančių alėjų ir siaurų vingiuotų skersgatvių labirintas.
  — Atsargiau, — išgirdo Peitas sakant Armėną, kai jie visi keturi dingo upę gaubiančiose ūkanose, — naktis drėgna ir grindinio akmenys bus slidūs.
  Kai jie nuėjo, Tinginys Leo rūsčiai dėbtelėjo į priešais sėdintį Peitą.
  — Kaip gaila. Sfinksas paspruko su visu savo sidabru ir paliko mane su Spuoguotuoju Peitu kiauliaganiu. — Jis pasirąžė, nusižiovavo. — Kaip gyvuoja mūsų mažoji Rouzė?
  — Ji miega, — šiurkščiai tarė Peitas.
  — Neabejoju, kad nuoga. — Leo išsišiepė. — Kaip manai, ar ji tikrai verta drakono? Vieną gražią dieną ketinu tai sužinoti.
  Peitas nusprendė nieko jam neatsakyti.
  O Leo atsakymo ir nereikėjo.
  — Tikiuosi, kai pralaušiu tos merginos vartus, kaina taip nukris, kad ją įpirks ir kiauliaganiai. Turėtum man padėkoti.
  Turėčiau tave nudėti, pagalvojo Peitas, bet toli gražu nebuvo toks girtas, kad lengva ranka prarastų gyvybę. Leo išmanė kovos meną, visi žinojo, kad su samdomo žudiko kalaviju ir durklu rankose jis mirtinai pavojingas. Net jei Peitas kaip nors jį nužudytų, be abejonės, žūtų ir pats. Leo turėjo ir pavardę, o Peitas tik vardą, ir Leo pavardė buvo Takelis. Seras Morinas Tairelis, Senmiesčio miesto sargybos vadas, buvo Leo tėvas. Meisas Tairelis, Haigardeno lordas ir Pietų sergėtojas, buvo Leo pusbrolis. Senmiesčio galva, lordas Leitonas Haitaueris, be daugybės kitų titulų turėjęs ir „Citadelės gynėjo“ vardą, buvo prisiekęs Tairelių giminės vėliavininkas. Tiek to, tarė sau Peitas. Jis taip kalba tik norėdamas mane įskaudinti.
  Rytuose rūkas ėmė sklaidytis. Švinta, suprato Peitas, jau švinta, o alchemikas taip ir neatėjo. Jis nesumojo, ar jam juoktis, ar verkti. Jei padėsiu raktą atgal ir niekas to nesužinos, ar vis tiek būsiu vagis? Į šį klausimą, kaip ir į tuos, kuriuos uždavė Ebrousas ir Vėlinąs, jis taip pat nežinojo, ką atsakyti.
  Kai pakilo nuo suolo ir atsistojo, baisiai stiprus sidras iš karto mušė jam į galvą. Kad neprarastų pusiausvyros, Peitui teko atsiremti į stalą.
  — Palik Rouzę ramybėje, — atsisveikindamas įspėjo jis. — Tiesiog palik ją ramybėje, o jei ne, aš tave nužudysiu.
  Leo Tairelis nusibraukė ant akies užkritusią plaukų sruogą.
  — Su kiauliaganiais dvikovose nesikaunu. Dink iš čia.
  Peitas apsisuko ir perėjo terasą. Jo batų pakulnės nukaukšėjo vėjo nugairintomis ir lietaus nudrengtomis seno tilto lentomis. Kol atsidūrė kitame upės krante, rytinis dangaus pakraštys ėmė rausti. Pasaulis platus, tarė jis sau. Jei nusipirkčiau asilą, vis dar galėčiau traukti Septynių Karalysčių keliais ir šunkeliais nuleidinėdamas prasčiokams kraują ir naikindamas glindas iš plaukų. Galėčiau stoti tarnauti į kokį nors laivą irklininku, nuplaukti į Kvartą prie Nefrito Vartų ir savo akimis pamatyti tuos prakeiktus drakonus. Man nebūtina grįžti pas senąjį Valgreivą ir jo varnus.
  Ir vis dėlto kojos pačios nešė Peitą į Citadelę.
  Kai pirmasis saulės spindulys prasiskverbė pro debesis rytuose, suskambo rytiniai prie uosto dunksančios Jūreivių septos varpai. Po akimirkos jiems atitarė Valdovo septos varpai, prie jų prisidėjo Septynių Šventovių varpai, ataidintys iš kitame Medaus ir Vyno upės krante plytinčių šventųjų sodų, ir pagaliau atsiliepė Žvaigždėtoji septa, kuri tūkstantį metų prieš Eigonui išsilaipinant Karaliaus Uoste buvo aukštojo septono būstinė. Visi tie varpai skambėjo tarsi ausis užgulanti muzika. Ir vis dėlto ne tokia maloni kaip mažos lakštingalos giesmė.
  Be to, per varpų gausmą jis girdėjo ir giedant. Kiekvieną rytą auštant lauke, prie kuklios savo krovinių uosto šventyklos, pasveikinti saulės susirinkdavo raudonieji žyniai. Nes naktis tamsi ir siaubo kupina. Peitas šimtus kartų girdėjo juos šaukiant šiuos žodžius ir prašant savo dievo, Rhloro, gelbėti juos nuo tamsos. Jam pakako ir dievų Septyneto, tačiau buvo girdėjęs, jog Stanis Barateonas dabar dievą garbina vakare prie laužų. Net ant savo vėliavų karūnuotąjį elnią jis pakeitė liepsnojančia Rhloro širdimi. Jei jis užims Geležinį sostą, mums visiems teks išmokti raudonųjų žynių giesmės žodžius, pagalvojo Peitas, bet tai buvo nelabai tikėtina. Taivinas Lanisteris sutriuškino Stanį ir Rhlorą prie Juodųjų Vandenų ir netrukus, visiškai juos pribaigęs, pamaus į sostą pretenduojančio Barateono galvą ant mieto viršum Karaliaus Uosto vartų.
  Pirmiesiems saulės spinduliams sklaidant nakties ūkanas, jam prieš akis vėl ėmė ryškėti Senmiesčio pastatų kontūrai, tarsi vaiduokliai lendantys iš priešaušrio prieblandos. Peitas niekada nematė Karaliaus Uosto, bet žinojo, kad jo namai pastatyti iš pinučių, o sienos apteptos tinku, gatvės plačios ir dumblinos, pastatų stogai dengti nendrėmis ir visur dunkso medinės lūšnos. O Senmiestis buvo pastatytas iš akmens ir visos jo gatvės, net mažiausi skersgatviai, buvo išgrįsti. Jokiu kitu paros metu miestas neatrodė taip gražiai, kaip auštant. Vakariniame Medaus ir Vyno upės krante, tarsi rūmų eilė, rikiavosi amatininkų gildijoms priklausantys namai. Link aukštupio, abiejuose upės krantuose, sujungtuose akmeninių tiltų ir pristatytuose namų bei rūmų, dunksojo Citadelės kupolai ir bokštai. Pasroviui, žemiau Žvaigždėtosios septos juodomis marmuro sienomis ir arkiniais langais, lyg vaikai aplink seną kilmingą našlę spietėsi pamaldžiųjų žynių nameliai. O dar toliau, ten, kur išplatėjusi Medaus ir Vyno upė įteka į Šnabždesių sąsiaurį, į dangų kilo Haitaueris ir apyaušriu skaisčiai spindėjo jo švyturys. Jis dunksojo Mūšio saloje, ant stačios uolos, ir jo šešėlis dalijo miestą tarsi kalavijo kirtis. Žmonės, gimę ir užaugę Senmiestyje, pagal šešėlio kritimo vietą galėjo pasakyti laiką. Kai kas tvirtino, jog žvelgiant nuo bokšto viršaus galima pamatyti net Sieną. Galbūt dėl to lordas Leitonas jau daugiau nei dešimt metų nelipo žemyn, o valdė miestą iš padebesių.
  Paupio keliu pro Peitą pradardėjo skerdiko vežimas, kuriame sielvartingai kriuksėdami kratėsi penki paršeliai. Vos spėjęs atšokti į šalį, jis tik per plauką nebuvo aptaškytas srutomis, mat pro langą virš galvos miestietė išpylė naktipuodį. Kai būsiu meisteris ir tarnausiu pilyje, turėsiu žirgą ir galėsiu joti, pagalvojo jis. Bet paskui slystelėjo ant grindinio, suklupo ir pagalvojo, ką mėgina apmulkinti. Jis negaus grandinės žiedų, nesėdės prie aukšto lordo stalo ir negaus stambaus šyvo žirgo, kuriuo galės joti. Likusias dienas jis praleis klausydamasis varnų krankimo ir skalbdamas didžiojo meisterio Valgreivo išmatomis apterštus apatinius.
  Priklaupęs ant vieno kelio, Peitas mėgino nusivalyti nuo drabužių purvą, tik staiga išgirdo kažką sakant:
  — Labas rytas, Peitai.
  Priešais jį stovėjo alchemikas.
  Peitas atsistojo.
  — Trečią dieną… Sakei, būsi „Plunksnoje ir bokale“.
  — Buvai ten su draugais. Nenorėjau trukdyti tavo bičiulių. — Alchemikas vilkėjo rudą ir niekuo neišsiskiriantį kelioninį apsiaustą su gobtuvu. Jam už nugaros tekanti saulė jau žvilgčiojo virš stogų, tad po gobtuvu buvo sunku įžiūrėti jo veido bruožus. Ar apsisprendei, kas esi?
  Ar jis būtinai turi versti mane ištarti tą žodį?
  — Rodos, esu vagis.
  — Taip ir maniau.
  Sunkiausia buvo keturpėsčiam išvilkti seifą iš didžiojo meisterio Valgreivo palovio. Nors dėžė buvo tvirta ir su geležiniais apkaustais, bet jos spyna atrodė išlaužta. Meisteris Gormonas įtarė, jog tai padarė Peitas, tačiau tai buvo netiesa. Pametęs jos raktą, spyną išlaužė pats Valgreivas.
  Dėžėje Peitas rado kapšą sidabrinių elnių, kaspinu perrištą šviesių plaukų sruogą, nupieštą miniatiūrą moters, labai panašios į Valgreivą (netgi su ūsiukais), ir riterio pirštinę, nukaldintą iš grūdinto plieno. Valgreivas tikino, kad šarvinė pirštinė priklausė princui, tik, rodos, nebeprisiminė, kuriam. Peitui ją pakračius, ant grindų iškrito raktas.
  Jei pakelsiu raktų, būsiu vagis, prisiminė jis tuomet pagalvojęs. Raktas buvo senas ir sunkus, nukaltas iš juodos geležies; sklandė gandai, kad juo galima atrakinti visas Citadelės duris. Tokius raktus turėjo tik didieji meisteriai. Kiti savuosius nešiojosi pasikabinę prie juostos arba buvo paslėpę saugioje vietoje, bet jei Valgreivas būtų paslėpęs savo raktą, niekas niekada daugiau nebūtų jo radęs. Peitas grybštelėjo raktą ir jau buvo beeinąs prie durų, bet grįžo ir pasiėmė sidabrinius. Vagis vis tiek jau vagis, nesvarbu, ar pavogė mažai, ar daug. Peitas, jam pavymui sukranksėjo vienas iš baltųjų varnų, Peitas, Peitas, Peitas.
  — Turi mano drakoną? — paklausė jis alchemiko.
  — Jei tik turi tai, ko tavęs prašiau.
  — Duok man jį. Noriu pamatyti.
  Peitas neketino leistis apgaunamas.
  — Paupio kelias — netinkama vieta. Eime.
  Jis neturėjo laiko pagalvoti, visko gerai apsvarstyti. Alchemikas ėmė žingsniuoti. Peitas turėjo sekti jam iš paskos, kitaip amžinai būtų praradęs ir Rouzę, ir drakoną. Tad nusekė. Jiedviem einant, jis įkišo ranką sau į rankovę. Užčiuopė raktą, saugiai įdėtą į slaptą kišenėlę, kurią buvo tenai įsisiuvęs. Meisterio mantijoje kišenių netrūksta. Jis tai žinojo nuo vaikystės.
  Kad neatsiliktų nuo plačiais žingsniais einančio alchemiko, jam teko pasiskubinti. Jie nužingsniavo alėja, tada pasuko už kampo, kirto Vagių turgų ir toliau traukė Skudurininko skersgatviu. Pagaliau vyras įsuko į kitą alėją, siauresnę už pirmąją.
  — Pakaks, — pasakė Peitas. — Čia nieko nėra. Apsikeisime čia.
  — Kaip nori.
  — Duok drakoną.
  — Žinoma.
  Sužibo moneta. Alchemikas parideno ją rankos krumpliais, kaip ir tuomet, kai juodu suvedė Rouzė. Ridinėdamasis saulės šviesoje drakonas tviskėjo ir nuo spindesio alchemiko pirštai žibėjo lyg auksiniai.
  Peitas stvėrė jam iš rankos monetą. Jo delne auksas atrodė šiltas. Jis pakėlė pinigą prie burnos ir krimstelėjo, kaip buvo matęs elgiantis kitus. Tiesą sakant, jis nepažinojo aukso skonio, bet nenorėjo apsikvailinti.
  — Raktą… — mandagiai pareikalavo alchemikas.
  Kažkodėl Peitas susvyravo.
  — Ieškai kokios nors knygos?
  Jis girdėjo kalbas, jog kai kurie užrakinti rūsiuose laikomi seni valyriški pergamentai buvo vieninteliai išlikę visame pasaulyje.
  — Ne tavo reikalas, ko ieškau.
  — Ne.
  Viskas, tarė sau Peitas. Eik. Skubėk į „Plunksną ir bokalą bučiniu pažadink Rouzę ir pasakyk, kad ji priklauso tau.
  Ir vis dėlto jis delsė.
  — Parodyk man savo veidą.
  — Kaip nori.
  Alchemikas nusismaukė gobtuvą.
  Jis buvo paprastas žmogus niekuo neišsiskiriančiu veidu. Jaunas vyras putlokais skruostais ir labai trumpa barzdele. Ant dešinio skruosto buvo matyti nežymus randas. Jis buvo kumpanosis, su kupeta vešlių, juodų, garbanotų, ausis siekiančių plaukų. Tas veidas Peitui nebuvo matytas.
  — Aš tavęs nepažįstu.
  — Ir aš tavęs ne.
  — Kas tu?
  — Svetimas. Niekas. Tikrai.
  — Hm… — Peitui pritrūko žodžių. Jis ištraukė raktą ir, jausdamasis apgirtęs ir apsvaigęs, įdėjo jį nepažįstamajam į delną. Rouzė… — priminė jis sau. — Tada mudu atsiskaitę.
  Peitui įveikus pusę alėjos, staiga po kojomis ėmė judėti grindinys. Akmenys slidūs ir šlapiu dingtelėjo jam, bet tai buvo kas kita. Peitas jautė krūtinėje besidaužančią širdį.
  — Kas čia vyksta? — paklausė jis. Jam pakirto kojas. — Nesuprantu…
  — Ir niekada nesuprasi, — išgirdo jis liūdną balsą.
  Grindinio akmenys staiga priartėjo jo pabučiuoti. Peitas mėgino šauktis pagalbos, bet susigriebė praradęs ir balsą.
  Prieš pat mirtį jis pagalvojo apie Rouzę.

  # Pranašas

  Kai vyrai atvyko į Didįjį Viką pranešti, kad karalius mirė, pranašas skandino naujokus. Buvo šaltas apsiniaukęs rytas ir jūra atrodė pilkšva kaip ir dangus. Pirmieji trys vyrai narsiai paaukojo gyvybę Nuskendusiam Dievui, o ketvirtojo tikėjimas buvo silpnesnis ir, kai plaučiai ėmė šaukte šauktis oro, jis mėgino priešintis. Stovėdamas iki juosmens bangų mūšoje Eironas čiupo nuogą vaikiną už pečių ir, mėginantį įkvėpti, vėl įgrūdo po vandeniu.
  — Būk drąsus, — tarė jis. — Mes ateiname iš jūros ir į jūrą turime grįžti. Išsižiok ir gerk dievo palaiminimą. Pripildyk plaučius vandens, kad mirtum ir vėl atgimtum. Priešindamasis nieko nepasieksi.
  Bet vaikinas, kurio galva buvo panardinta į vandenį, arba negirdėjo jo, arba visiškai prarado tikėjimą. Jis ėmė taip smarkiai spardytis ir blaškytis, kad Eironui teko šauktis pagalbos. Keturi iš jau skandintų vyrų įsibridę čiupo niekšelį ir laikė jį po vandeniu.
  — Viešpatie dieve, kuris už mus nuskendai, — dusliai kaip ošianti jūra meldėsi žynys, — leisk savo tarnui Emondui atgimti iš jūros, kaip ir tu atgimei. Palaimink jį druska, palaimink jį akmeniu, palaimink jį plienu.
  Pagaliau viskas baigėsi. Jam iš burnos daugiau oro nėjo, o kojose ir rankose neliko jėgų. Išblyškęs, šaltas ir ramus, Emondas kniūbsčias plūduriavo seklumos vandens paviršiuje.
  Tik tada Šlapiagalvis apsižiūrėjo, kad prie jo skendusių vyrų prisidėjo trys raiteliai, stovintys ant nugludintais akmenėliais nusėto jūros kranto. Eironas pažino Sparą, senį pailgu aštrių bruožų veidu ir pavandenijusiomis akimis, kurio virpantis balsas šioje Didžiojo Viko dalyje prilygo įstatymui. Ji atlydėjo sūnus Stefarionas ir dar vienas jaunuolis, kurio tamsiai raudonas apsiaustas kailiniais apvadais prie peties buvo susegtas įmantria, juodo ir auksinio Gudbrolių karo rago formos sąsaga. Vienas iš Goroldo sūnų, vos užmetęs akį nusprendė žynys. Anksčiau pagimdžiusiai gerą dešimtį dukterų, Gudbrolio žmonai pagaliau gimė trys augaloti sūnūs ir sklido gandai, kad niekam nepavykdavo atskirti jų vieno nuo kito. Eironas Šlapiagalvis net nesiteikė pamėginti. Nesvarbu, ar čia buvo Greidonas, ar Gormondas, ar Granas, žynys neturėjo jam laiko.
  Jis šiurkščiai kažką įsakė, jo skendę vyrai čiupo negyvą vaikiną už rankų bei kojų ir, pakėlę virš vandens, ėmė nešti. Žynys sekė iš paskos visiškai nuogas, tik strėnas apsisiautęs ruonena. Pašiurpusia oda ir visas varvantis, jis taškydamas vandenį išbrido į krantą ir nužingsniavo per šaltą drėgną smėlį ir jūros bangų nugludintus akmenėlius. Vienas iš skendusių vyrų padavė jam sunkų, šiurkščios medžiagos apsiaustą, margą, nudažytą žaliai, mėlynai ir pilkai — jūros ir Nuskendusio Dievo spalvomis. Eironas apsivilko apsiaustą ir pasileido plaukus. Jo plaukai buvo juodi ir šlapi; peilio ašmenys nebuvo jų lietę nuo tos dienos, kai jūra Eironą vėl prikėlė gyventi. Tie plaukai apsiautė jam pečius tarsi prasta, apdriskusi skraistė, o jų galai siekė juosmenį. Į juos ir į susivėlusią, nekirptą barzdą Eironas buvo įsipynęs jūros žolių.
  Skendę vyrai melsdamiesi ratu apstojo numirėlį. Nordženas tai sukryžiuodavo, tai ištiesdavo jo rankas, o Rasas apsižergęs nelaimingąjį spūsčiojo jam krūtinę, bet atėjus Eironui visi pasitraukė. Jis pirštais praskyrė šaltas vaikino lūpas ir bučiavo Emondą gyvybės bučiniu tol, kol šiam iš burnos plūstelėjo jūra. Vaikinas pradėjo kosėti, spjaudyti vandenį ir atmerkė siaubo kupinas akis.
  Dar vienas grįžo. Vyrai sakė, kad tai Nuskendusio Dievo malonės ženklas. Kiekvienas žynys kartais prarasdavo vyrą, net Triskart Skendęs Tarias, kuris kadaise buvo laikomas tokiu šventu, kad jam buvo patikėta karūnuoti karalių. Bet Eironas Greidžojus niekada neprarado žmogaus. Jis buvo Šlapiagalvis, savo akimis matęs vandeningąsias dievo menes ir grįžęs apie jas papasakoti.
  — Kelkis, — liepė jis kosėjančiam vaikinui ir delnu tėkštelėjo per nuogą nugarą. — Nuskendai ir grįžai pas mus. Kas miręs, niekada nemiršta.
  — Bet prisikelia. — Vaikinas baisiai kosėjo ir išspjovė dar vandens. — Vėl prisikelia. — Jis kankinosi tardamas kiekvieną žodį, bet toks jau buvo šis pasaulis: žmogus turėjo kovoti, kad gyventų. — Vėl prisikelia. — Emondas šiaip taip atsistojo. — Tvirtesnis. Ir stipresnis.
  — Dabar priklausai dievui, — tarė jam Eironas. Kiti skendę vyrai apstojo jį ir, sveikindami įstojus į jų broliją, kiekvienas naujoką kumštelėjo ir pabučiavo. Paskui vienas iš jų padėjo Emondui apsivilkti šiurkščios medžiagos apsiaustą, išmargintą mėlynai, žaliai ir pilkai. Kitas padavė kuoką, išskaptuotą iš medžio, išmesto į krantą. — Dabar priklausai jūrai, tad jūra tave apginklavo, — kalbėjo Eironas. — Meldžiamės, kad smarkiai mosuotum šia kuoka, kai teks kautis su mūsų dievo priešais.
  Tik tada žynys atsisuko į tris raitelius, kurie sėdėdami ant žirgų stebėjo šią sceną.
  — Atvykote būti nuskandinti, milordai?
  Sparas krenkštelėjo.
  — Aš buvau nuskandintas dar vaikystėje, — pasakė jis, — o mano sūnus — ką tik gimęs.
  Eironas niekinamai prunkštelėjo. Jis neabejojo, kad Stefarionas Sparas buvo atiduotas Nuskendusiam Dievui tuoj po gimimo. Šlapiagalvis taip pat žinojo, kaip tai daroma: vaikas greitai panardinamas į geldą su jūros vandeniu, bet tas vanduo vos sušlapindavo kūdikiui galvą. Tad nenuostabu, kad geležiniai būdavo nugalimi, — geležiniai, kurie kadaise valdė visur, kur tik buvo girdimas bangų mūšos šniokštimas.
  — Tai netikras nuskandinimas, — pareiškė jis raiteliams. — Tas, kuris iš tiesų nemiręs, negali tikėtis, kad atgims. Ko atjojote, jei ne liudyti savo tikėjimo?
  — Lordo Goroldo sūnus atvyko pas tave, nes turi naujienų.
  Sparas mostelėjo į jaunuolį raudonu apsiaustu.
  Vaikinukas atrodė ne vyresnis nei šešiolikos.
  — Šit kaip? O kuris iš trijų esi tu? — paklausė Eironas.
  — Gormondas. Gormondas Gudbrolis, jei tau patinka.
  — Visi turime patikti Nuskendusiam Dievui. Ar buvai nuskendęs, Gormondai Gudbroli?
  — Tą dieną, kai gimiau, Šlapiagalvi. Tėvas pasiuntė surasti tavęs ir atlydėti pas jį. Jam būtinai reikia su tavimi pasimatyti.
  — Aš čia stoviu. Tegul lordas Goroldas atjoja ir pagano akis.
  Iš Rašo rankų Eironas paėmė odmaišį, ką tik pripiltą jūros vandens. Žynys ištraukė kaištį ir gurkštelėjo.
  — Man liepta palydėti tave į pilį, — tebesėdėdamas ant žirgo nenusileido jaunasis Gormondas.
  Jis bijo nulipti nuo žirgoy kad nesušlaptų batų.
  — Turiu dirbti dievui skirtą darbą.
  Eironas Greidžojus buvo pranašas. Ir nepakentė, kad kažkokie menkystos lordai įsakinėtų jam kaip kokiam vergui.
  — Goroldas sulaukė paukščio, — įsiterpė Sparas.
  — Meisterio varno iš Paiko, — paaiškino Gormondas.
  Juodi sparnai, juodos žinios.
  — Varnai skrenda virš druskos ir akmens. Jei yra žinių, kurias turėčiau žinoti, tuoj pat jas klok.
  — Mūsų atneštos naujienos skirtos tik tavo vieno ausims, Šlapiagalvi, — pasakė Sparas. — Tai reikalai, kurių aš girdint tiems kitiems vyrams neaptarinėčiau.
  — Tie kiti yra mano skendę vyrai, dievo tarnai kaip ir aš. Nieko neslepiu nei nuo jų, nei nuo mūsų dievo, prie kurio šventos jūros stoviu.
  Raiteliai susižvalgė.
  — Pasakyk jam, — paragino Sparas, ir jaunuolis raudonu apsiaustu sukaupė drąsą.
  — Karalius mirė, — labai paprastai pranešė jis. Tik du žodžiai, bet juos ištarus net jūra suvirpėjo.
  Vesterose buvo keturi karaliai, tačiau Eironui nereikėjo klausti, apie kurį jaunuolis kalba. Geležies salas valdė Beilonas Greidžojus, o ne kas kitas. Karalius mirė. Ar gali būti? Nuo tada, kai Eironas matė savo vyresnįjį brolį, nepraėjo nė mėnuo, mat tuomet jis, nusiaubęs Akmenuotąjį krantą, grįžo į Geležies salas. Kol žynio nebuvo, žili Beilono plaukai dar labiau pabalo ir jis atrodė dar labiau gunktelėjęs, nei karo laivams išplaukiant. Bet apskritai karalius nebuvo pasiligojęs.
  Eironas Greidžojus savo gyvenimą statė ant dviejų galingų kolonų. O dabar tie du žodeliai vieną iš jų nugriovė. Man lieka tik Nuskendęs Dievas. Tegul jis suteikia man jūrinės tvirtybės ir ištvermės.
  — Papasakok, kaip mano brolis mirė.
  — Jo malonybė Paike ėjo per tiltą, bet nukrito ir trenkėsi į žemai stūksančias uolas.
  Greidžojų tvirtovė dunksojo ant salų kyšulio, jos pilys ir bokštai buvo pastatyti ant jūros išridentų milžiniškų akmenų krūvų. Paiką į visumą jungė tiltai — tašyto akmens arkos, siūbuojantys, iš kanapinių virvių nupinti štagai ir storos lentjuostės.
  — Ar, kai jis nukrito, šėlo audra? — pasiteiravo jų Eironas.
  — Taip, — tarė jaunuolis, — tikrai šėlo.
  — Audros dievas jį nubloškė, — pareiškė žynys. Jau daug tūkstančių metų tarp jūros ir dangaus vyko karas. Iš jūros kilo geležiniai ir plaukė žuvys, kuriomis jie mito net giliausią žiemą, bet audros nešė vien sielvartą ir nelaimes. — Mano brolis Beilonas grąžino mums turėtą didybę ir dėl to užsitraukė Audros dievo nemalonę. Dabar jis puotauja Nuskendusio Dievo vandenų menėse ir undinės pildo kiekvieną jo norą. Ir baigti didį jo darbą teks mums, likusiems šiame sausame ir niūriame slėnyje. — Jis vėl kaiščiu užkimšo odmaišį. — Pasišnekėsiu su tavo lordu tėvu. Ar toli nuo čia iki Hamerhorno?
  — Šešios lygos. Galime joti ant vieno žirgo.
  — Vienas raitelis joja greičiau už du. Duok man savo žirgą ir Nuskendęs Dievas tave palaimins.
  — Imk manąjį, Šlapiagalvi, — pasiūlė Stefarionas Sparas.
  — Ne. Šis žirgas stipresnis. Duok žirgą, vaikine.
  Akimirką padvejojęs, jaunuolis nusėdo ir palaikė Šlapiagalviui vadeles. Eironas įkišo basą juodą koją į balnakilpę ir klestelėjo į balną. Jis nemėgo žirgų, — jie buvo žalių laukų padarai ir per juos vyrai silpo, — bet dabar nebuvo kitos išeities, tik joti. Juodi sparnai, juodos žinios. Tvenkėsi audra — Eironas girdėjo ją jūros bangų ošime, — o audros atnešdavo tik nelaimes.
  — Susitiksime Pebltone, lordo Merlino bokšto papėdėje, — sukdamas arklį, tarė jis savo skendusiems vyrams.
  Kelias buvo nelygus, vedė per kalvas, miškus ir akmenuotus tarpeklius, o kartais būdavo matyti tik siauras miško keliukas, bet ir tas, rodos, išnykdavo po žirgo kanopomis. Didysis Vikas buvo didžiausia iš Geležies salų, tokia didelė, kad kai kurių jos lordų valdos nesiribojo su šventąja jūra. Vienas iš tokių lordų buvo ir Goroldas Gudbrolis. Jo pilis dunksojo Hardstouno kalvose ir nė vienoje saloje nebuvo kitos vietos, tiek nutolusios nuo Nuskendusio Dievo karalystės. Goroldo valdiniai plušo kasyklose nusileidę po žeme, į akmeningą tamsą. Kai kurie iš jų per visą gyvenimą nė akies krašteliu nepamatydavo sūraus vandens. Nieko keista, kad tokie žmonės yra keistuoliai ir bambekliai.
  Bejodamas Eironas prisiminė savo brolius.
  Iš Geležies salų lordo Kvelono Greidžojaus sėklos gimė devyni sūnūs. Harloną, Kventoną ir Donelį pagimdė pirmoji lordo Kvelono žmona, moteris iš Stountrio salos. Su antrąja žmona, Sanderle iš Soltklifo, jis susilaukė Beilono, Eurono, Viktariono, Urigono ir Eirono. Trečiąją žmoną Kvelonas parsiplukdė iš žaliųjų salų ir ji jam pagimdė ligotą pusprotį berniuką, vardu Robinas, — brolį, kurį geriausia buvo pamiršti. Žynys neprisiminė nei Kventono, nei Donelio, kurie mirė dar būdami maži. Harloną prisiminė, bet miglotai: papilkėjusiu veidu ir nejudėdamas brolis sėdėjo belangio bokšto kambaryje ir kalbėjo pašnibždomis, o tas šnabždesys kasdien darėsi vis tylesnis, kol vieną dieną pilki žvynai aptraukė jo liežuvį bei lūpas ir pavertė juos akmeniu. Vieną gražią dieną mes visi keturi ir dar Uris drauge puotausime ir valgysime žuvį Nuskendusio Dievo vandens menėse.
  Iš Kvelono Greidžojaus sėklos gimė devyni sūnūs, bet tik keturi iš jų sulaukė vyro amžiaus. Toks buvo gyvenimas šiame šaltame pasaulyje, kuriame vyrai žvejojo jūroje, nuskęsdavo ir mirdavo, o moterys, lovoje plūsdamos krauju ir kęsdamos baisias kančias, gimdė trumpai teišgyvenančius kūdikius. Eironas buvo paskutinis ir mažiausias iš tų keturių jūros pabaisų, Beilonas — vyriausias ir narsiausias, smarkus ir bebaimis vaikiukas, kurio vienintelis gyvenimo tikslas buvo grąžinti geležiniams kadaise turėtą šlovę. Sulaukęs dešimties, jis įkopė į Titnago Uolas ir įžengė į vaiduoklių lankomą Aklojo lordo bokštą. Būdamas trylikos jis jau mokėjo valdyti ilglaivio irklus ir šokti pirštų šokį taip pat puikiai, kaip bet kuris salose gyvenantis vyras. Kai Beilonui sukako penkiolika, jis su Dagmeru Skeltalūpiu nuplaukė į Brastos Akmenis ir visą vasarą praleido juos piešdami. Ten jis nužudė pirmą žmogų ir paėmė savo pirmas dvi sūriąsias moteris. Sulaukęs septyniolikos Beilonas jau turėjo laivą. Jis buvo toks, koks ir turi būti vyresnysis brolis, nors Eironą visuomet tik niekino. Buvau silpnas ir nuodėmingas, tad nebuvau vertas net ir tos paniekos. Geriau būti niekinamam Beilono Narsiojo, nei būti mylimam Eurono Varnaakio. Ilgainiui dėl nugyventų metų ir patirtų kančių Beilonas tapo dar rūstesnis, tačiau ir ryžtingesnis už bet kurį kitą žmogų. Jis gimė lordo sūnumi, o mirė būdamas karaliumi, nužudytas pavydaus dievo, pagalvojo Eironas. Dabar artinasi audra — tokia audra, kokios šios salos dar nematė.
  Kai žynys išvydo Hamerhorno tvirtovės sienas, smailiais geležiniais dantimis graibšnojančias mėnulio pjautuvą, jau buvo seniai sutemę. Goroldo pilis buvo gremėzdiška ir kampuota, pastatyta iš didžiulių akmenų, atridentų nuo dunksančios už jos uolos. Po jos sienomis tarsi žiovaujančios bedantės juodos burnos žiojėjo urvų ir senovinių kasyklų angos. Geležiniai Hamerhorno vartai buvo uždaryti ir užsklęsti nakčiai. Eironas akmeniu daužė juos tol, kol tas žvangesys pažadino sargą.
  Jį įleidęs jaunuolis buvo kaip iš akies trauktas Gormondas, kurio žirgą Eironas paėmė.
  — Kuris iš likusių dviejų esi? — paklausė Eironas.
  — Granas. Viduje tavęs laukia tėvas.
  Menė buvo drėgna ir šalta, joje traukė skersvėjis, visur driekėsi šešėliai. Viena iš Goroldo dukterų pasiūlė žyniui ragą alaus. Kita pabadė židinyje nenoriai degančią ugnį, labiau rūkstančią, nei šildančią. Goroldas Gudbrolis tyliai šnekėjosi su laibu vyru puošniais pilkais drabužiais, kuriam ant kaklo kabojo grandinė, sunerta iš žiedų, nukaldintų iš įvairių metalų, ir kuris, matyt, buvo Citadelės meisteris.
  — Kur Gormondas? — pamatęs Eironą pasiteiravo Goroldas.
  — Grįžta pėsčiomis. Išsiųsk iš menės savo moteris, milorde. Ir meisterį.
  Meisterių Eironas nemėgo. Jų varnai buvo sukurti Audros dievo, be to, jis prisiminė, ką meisteris padarė Uriui, tad nepasitikėjo ir jų gydymu. Joks tikras vyras nesirinks vergo gyvenimo ir nesikaldins vergo grandinės, kad galėtų pasikabinti jų ant kaklo.
  — Gizela, Gvine, išeikite, — šiurkščiai liepė Gudbrolis. — Ir tu, Granai. O meisteris Marenmuras liks.
  — Jis išeis, — užsispyrė Eironas.
  — Čia mano menė, Šlapiagalvi. Ne tu spręsi, kas turi išeiti, o kas likti. Meisteris liks.
  Tas vyras gyvena per toli nuo jūros, dingtelėjo Eironui.
  — Tuomet išeisiu aš, — tarė jis Gudbroliui.
  Jis apsisukęs išdidžiai nužingsniavo ir po suskirdusiomis juodomis ir basomis jo kojomis sušnarėjo sausos nendrės. Rodės, šį ilgą kelią jis sukorė visiškai tuščiai.
  Eironas jau buvo beveik prie durų, kai krenkštelėjęs prabilo meisteris:
  — Jūros akmens soste sėdi Euronas Varnaakis.
  Šlapiagalvis apsisuko. Staiga menėje padvelkė dar stipresniu šalčiu. Varnaakis kitame pasaulio krašte. Prieš dvejus metus Beilonasjį išsiuntė ir prisiekė, kad, jei grįš, jam teks atsisveikinti su gyvybe.
  — Pasakok, — dusliai tarstelėjo jis.
  — Į Lordsportą jis įplaukė dieną po karaliaus mirties ir, kaip vyriausias Beilono brolis, pareiškė savo teises į pilį ir karūną, — paaiškino Goroldas Gudbrolis. — Dabar siuntinėja varnus kviesdamas visų salų kapitonus ir karalius atvykti į Paiką, priklaupti, prisiekti jam ištikimybę ir pripažinti savo karaliumi.
  — Ne, — daug negalvojęs pareiškė Eironas Šlapiagalvis. — Tik dievobaimingas vyras gali užimti Jūros akmens sostą. Varnaakis negarbina nieko, tik savo pasipūtimą.
  — Tu neseniai buvai Paike ir matei karalių, — tarė Gudbrolis. — Ar Beilonas tau nieko nesakė apie sosto įpėdinį?
  O taip! Jiedu šnekėjosi Jūros bokšte už langų stūgaujant vėjui, o apačioje niršiai dūžtant aukštoms bangoms. Išgirdęs, ką Eironas papasakojo apie paskutinį likusį jo sūnų, Beilonas sielvartaudamas papurtė galvą. „Vilkai pavertė jį menkysta, kaip ir baiminausi, — pasakė karalius. — Meldžiu dievo, kad jie jį nužudytų ir jis nestotų skersai kelio Ašai.“ Tai buvo Beilono aklumas; žvelgdamas į pašėlusią ir užsispyrusią dukterį, joje atpažino save ir tikėjo, kad ji gali tapti jo įpėdine. Karalius klydo ir Eironas mėgino jam tai pasakyti. „Jokia moteris niekada nevaldys geležinių, net tokia kaip Aša“, — primygtinai tarė jis, tačiau Beilonas kartais būdavo kurčias dalykams, kurių nenorėjo girdėti.
  Žyniui dar nespėjus atsakyti Goroldui Gudbroliui, burną vėl pravėrė meisteris:
  — Jūros akmens sostas teisėtai priklauso Teonui arba, jei princas miręs, Ašai. Toks įstatymas.
  — Žaliųjų kraštų įstatymas, — niekinamai atšovė Eironas. — O kuo mes čia dėti? Mes — geležiniai, jūros sūnūs, Nuskendusio Dievo išrinktieji. Mūsų negali valdyti nei moteris, nei bedievis vyras.
  — O Viktarionas? — paklausė Goroldas Gudbrolis. — Jis vadovauja Geležiniam laivynui. Ar Viktarionas tiktų, Šlapiagalvi?
  — Euronas — vyresnis brolis, — vėl prasižiojo meisteris.
  Eironas nutildė jį žvilgsniu. Ir žvejų miesteliuose, ir didžiulėse akmeninėse pilyse nuo to Šlapiagalvio žvilgsnio tarnaitės alpdavo, o vaikai spiegdami lėkdavo pas motinas, tad to žvilgsnio visiškai pakako užčiaupti ir grandinę pasikabinusiam vergui.
  — Euronas vyresnis, — pareiškė žynys, — bet Viktarionas dievobaimingesnis.
  — Ar tarp jųdviejų kils karas? — pasiteiravo meisteris.
  — Geležiniam nedera pralieti kito geležinio kraujo.
  — Šventi žodžiai, Šlapiagalvi, — įsiterpė Gudbrolis, — bet tavo brolis jiems nepritaria. Jis paskandino Seivaną Botlį už tai, kad šis pasakė, girdi, Jūros akmens sostas teisėtai priklauso Teonui.
  — Jei Euronas jį paskandino, vadinasi, kraujas nebuvo pralietas, — tarė Eironas.
  Meisteris su lordu susižvalgė.
  — Turiu nusiųsti žinią į Paiką, ir greitai, — vėl prabilo Goroldas Gudbrolis. — Šlapiagalvi, man reikia tavo patarimo. Ar man prisiekti ištikimybę, ar pareikšti neklusnumą?
  Pešiodamas barzdą Eironas susimąstė. Mačiau audrą ir jos vardas buvo Euronas Varnaakis.
  — Kol kas siųsk tik tylą, — patarė jis lordui. — Man reikia pasimelsti.
  — Gali melstis kiek nori, — vėl įkišo trigrašį meisteris, — įstatymo nepakeisi. Teisėtas įpėdinis yra Teonas, o po jo seka Aša.
  — Nutilk! — riktelėjo Eironas. — Per ilgai geležiniai klausėsi grandinėmis apsikarsčiusių meisterių, pliauškiančių apie žaliuosius kraštus ir jų įstatymus. Atėjo laikas vėl klausytis jūros. Laikas mums pasiklausyti dievo balso.
  Prirūkusioje menėje žynio žodžiai nuskambėjo taip galingai, kad atsakyti nedrįso nei Goroldas Gudbrolis, nei jo meisteris. Nuskendęs Dievas su manimi, pagalvojo Eironas. Jis man parodė kelią.
  Gudbrolis pasiūlė svečiui nakvoti pilyje ir pasinaudoti visais jos teikiamais patogumais, bet žynys atsisakė. Po pilies stogu jis miegodavo retai ir niekada nebuvo nakvojęs taip toli nuo jūros.
  — Patogumais pasinaudosiu Nuskendusio Dievo vandenų menėse, po bangomis. Gimėme kentėti, kad tos kančios mus užgrūdintų. Prašau tik vieno: pailsėjusio žirgo, kad galėčiau nujoti į Pebltoną.
  Gudbrolis mielai davė jam žirgą. Be to, dar pasiuntė ir savo sūnų Greidoną, kad parodytų žyniui trumpiausią kelią, per kalvas vedantį prie jūros. Kai jiedu išjojo, iki saulėtekio dar buvo likusi valanda, tačiau jų žirgai buvo ištvermingi, tvirtai laikėsi ant kojų ir, nepaisant tamsos, jie jojo gana greitai. Eironas užsimerkęs sukalbėjo trumpą maldą ir netrukus ėmė snausti balne.
  Garsas buvo švelnus ir priminė surūdijusių vyrių girgždėjimą. „Uri…“ — sumurmėjo jis ir prabudęs išsigando. Čia nėra nei vyrių, nei durų, nei Urio. Kai Uriui buvo keturiolika, jo tėvui ir vyresniesiems broliams išvykus į karą, o jam bežaidžiant pirštų šokį, lekiantis kirvis nukirto jam pusę plaštakos. Trečioji lordo Kvelono žmona buvo iš Rausvosios Panelės pilį valdžiusios Paiperių giminės — mergina didelėmis putliomis krūtimis ir elnės akimis. Užuot gydžiusi Uriui plaštaką senuoju būdu — ugnimi ir jūros vandeniu, — ji atidavė sūnų žaliųjų kraštų meisteriui, prisiekusiam, kad gali prisiūti nukirstus pirštus. Prisiuvęs pirštus, meisteris tepė juos vaistais, dėjo ant jų šuteklius ir žoles, bet ranka ėmė gangrenuoti, o Uris — karščiuoti. Kai meisteris nupjovė jam ranką, jau buvo per vėlu.
  Lordas Kvelonas iš paskutinio karo žygio negrįžo; Nuskendęs Dievas suteikė jam malonę ir leido mirti jūroje. Parplaukė tik lordas Beilonas su broliais Euronu ir Viktarionu. Sužinojęs, kas nutiko Uriui, jis virėjo kapokle nukirto meisteriui tris pirštus ir nusiuntė juos savo tėvo žmonai iš Paiperių giminės, kad juos prisiūtų. Šutekliai ir vaistai meisterio žaizdą veikė taip pat, kaip ir Urigono. Jis mirė kliedėdamas, o netrukus jo pavyzdžiu pasekė ir trečioji lordo Kvelono žmona, kai pribuvėja jai iš įsčių išlupo negyvą dukterį. Eironas lengviau atsikvėpė. Mat Uris pirštus nusikirto jo kirviu ir tai nutiko jiems drauge, kaip dera draugams ir broliams, šokant pirštų šokį.
  Eironui buvo gėda prisiminti ir metus po Urio mirties. Sulaukęs šešiolikos, jis ėmė vadinti save vyru, bet iš tiesų tebuvo vyno odmaišis su kojomis. Jis dainavo, šoko (tik šiukštu ne pirštų šokį), pokštavo, tauškė niekus ir šaipėsi. Eironas grojo dūdmaišiu, žongliravo, jodinėjo ir galėjo išgerti daugiau už Vincus, Botlius ir pusę Hariu giminės vyrų. Nuskendęs Dievas kuo nors apdovanoja kiekvieną, tad nepamiršo ir jo; joks vyras negalėjo šlapintis taip ilgai, o jo čiurkšlė nesiekė taip toli, kaip Eirono Greidžojaus, ir jis tai {rodydavo per kiekvieną puotą. Kartą susilažino iš ilglaivio ir ožkų bandos, kad vienu nusičiurškimu užgesins židinio ugnį. Visus metus Eironas gardžiavosi ožkiena, o ilglaivį pavadino „Auksine audra“, nors Beilonas, sužinojęs, kokias lažybas pasiūlė brolis, norėdamas užlipti ant priekinio laivo denio, pagrasino pakarsiąs jį ant to laivo stiebo.
  Vėliau „Auksinė audra“ nuskendo prie Gražiosios salos per pirmąjį Beilono sukilimą, mat, Staniui Barateonui įviliojus Viktarioną į pasalą ir sutriuškinus jo Geležinį laivyną, į „Auksinę audrą“ rėžėsi gerokai didesnė karo galera „Siausmas“ ir perskėlė ją pusiau. Tačiau dievas dar nebuvo iki galo atsiskaitęs su Eironu, todėl išplukdė jį į krantą. Eironą paėmė į nelaisvę žvejai, sukaustytą grandinėmis nuvedė į Lanisportą ir iki karo pabaigos jis leido laiką Kasterlių Uolos požemiuose įrodinėdamas, kad krakenai gali čiurkšti toliau ir ilgiau nei liūtai, šernai ar viščiukai.
  Tas žmogus mirė. Eironas nuskendo ir atgimė iš jūros kaip dievo pranašas. Joks mirtingasis negalėjo jo įbauginti, o juo labiau tamsa… arba prisiminimai, tie sielos kaulai. Atidaromų durų, surūdijusių geležinių vyrių girgždėjimas. Vėl atėjo Euronas. Tai nieko baisaus. Jis buvo dievo mylimas Šlapiagalvis žynys.
  — Ar kils karas? — saulei nutvieskus kalvas paklausė Greidonas Gudbrolis. — Ar brolis stos prieš brolį?
  — Jei Nuskendęs Dievas to panorės. Bedievis vyras negali sėdėti Jūros akmens soste.
  Varnaakis, be abejo, kovos. Ir jokia moteris negali jo įveikti, net Aša; moterys gimusios kariauti savo karus gimdyvės lovoje. O Teonas, jei dar gyvas, visiškas nevykėlis, neryžtingas ir vengiantis atsakomybės. Tiesa, Vinterfele jis parodė, ko yra vertas, bet Varnaakis — tai ne luošys berniukas. Eurono laivo deniai buvo nudažyti raudonai, kad geriau paslėptų į lentas įsigėrusį kraują. Viktarionas. Karaliumi turi tapti Viktarionas, kitaip audra mus visus pražudys.
  Greidonas paliko jį saulei patekėjus ir nuskubėjo žinios apie Beilono mirtį pranešti savo pusbroliams į jų bokštus Daundelvinge, Smailiajame Varno bokšte ir prie Lavonų ežero. Toliau Eironas jojo vienas, kilo į kalvas ir leidosi į slėnius akmenuotu lauko keliu, kuris, artėdamas prie jūros, platėjo ir atrodė dažniau naudojamas. Kiekviename kaime ir kiekviename, kad ir menkiausio lordo, pilies kieme Eironas sustodavo pamokslauti. „Gimėme iš jūros ir į jūrą grįšime, — skelbė jis žmonėms. Jo balsas priminė vandenyno šniokštimą ir dundėjo kaip šėlstančios bangos. — Užsirūstinęs Audros dievas išplėšė Beiloną iš pilies ir trenkė į uolas, dabar jis puotauja jūros dugne, Nuskendusio Dievo vandenų menėse. — Jis iškėlė rankas. — Beilonas mirei Karalius mirė! Bet karalius grįš! Nes, kas miręs, niekada nemiršta, bet vėl prisikelia tvirtesnis ir stipresnis! Karalius prisikels!“
  Kai kurie, jo pasiklausę, metė kauptukus bei kirtiklius ir nusekė iš paskos, tad, Eironui išgirdus lūžtančias bangas, paskui jo žirgą ėjo gera dešimtis vyrų, sujaudintų dievo žodžių ir trokštančių nuskęsti.
  Pebltone buvo įsikūrę keli tūkstančiai žvejų, kurių lūšnelės glaudėsi prie stačiakampės tvirtovės su bokštais kampuose. Eirono čia laukė keturios dešimtys jo skendusių vyrų, apsistojusių pilko smėlio pakrantėje ir ieškančių užuovėjos ruonenų palapinėse, pastatytose iš krantan išmestų medžių. Jų delnai buvo šiurkštūs nuo jūros vandens, rankos randuotos nuo tinklų bei virvių, sudiržusios nuo irklų, kirtiklių ir kirvių, bet dabar tos rankos laikė iš krantan išplukdytų medžių išskaptuotus vėzdus, kietus kaip geležis, nes dievas apginklavo juos savo ginklais, laikomais jūros dugne.
  Prie pat linijos, kurią per potvynį pasiekdavo vanduo, jie pastatė palapinę ir žyniui. Nuskandinęs naujuosius savo sekėjus, jis dėkingas į ją įrepečkojo. Mano dieve, meldėsi Eironas, prabilk man bangų šniokštimu ir pasakyk, ką darytu Kapitonai ir karaliai laukia tavo žodžio. Kas turi būti karalius ir užimti Beilono vietą? Giedok man milžinų kalba, kad sužinočiau jo vardą. Pasakyk man, o jūrų Valdove, kas turi jėgų sutramdyti Paike siaučiančiai audrai.
  Nors kelionė į Hamerhorną jį labai išvargino, Eironas Šlapiagalvis nerado sau vietos iš jūros išmestų medžių pastatytoje užuovėjoje su juodų jūros žolių stogu. Uždengę mėnulį ir žvaigždes, dangumi plaukė debesys, o jūroje viešpatavo tokia pat tamsa kaip ir jo sieloje. Beilonas buvo pasirinkęs Ašą, savo kūną ir kraują, bet moteris negali valdyti geležinių. Sostas turi atitekti Viktarionui. Iš Kvelono Greidžojaus sėklos gimė devyni sūnūs, ir Viktarionas buvo iš jų stipriausias, vyras iš stuomens ir iš liemens, narsus ir pareigingas. Štai čia ir slypi pavojus. Jaunesnis brolis privalo paklusti vyresniam, o Viktarionas nebuvo iš tų, kurie laužytų šią tradiciją. Tačiau Eurono jis nemyli. Bent jau nuo tos dienos, kai mirė ta moteris.
  Lauke, per savo skendusių vyrų knarkimą ir vėjo ūžavimą, Eironas girdėjo bangų mūšą, tarsi dievo kūjis būtų šaukęs jį į kovą. Eironas išslinko iš menkos savo užuoglaudos ir žengė į nakties vėsą. Jis stovėjo nuogas, išblyškęs, liesas ir aukštas; nuogas jis įbrido į juodą sūrią jūrą. Vanduo buvo šaltas kaip ledas, bet nuo savo dievo glamonių jis nevirpėjo. Eironui į krūtinę tėškė banga ir jis susverdėjo. Kita banga lūžo atsimušusi jam į galvą. Jis jautė vandens sūrumą ant lūpų ir aplink esant dievą, o jam ausyse skambėjo didinga jo giesmė. Iš Kvelono Greidžojaus sėklos gimė devyni sūnūs ir aš buvau mažiausias iš jų, silpniausias ir bailus kaip mergaitė. Bet jau nesu. Tas žmogus nuskendo ir dievas suteikė man stiprybės. Aplink Eironą tyvuliavo šalta sūri jūra, vanduo apglėbė jį ir per silpną jo kūną persismelkė iki pat kaulų.
  Kaulai, dingtelėjo jam. Sielos kaulai. Beilono ir Urio kaulai. Tiesa glūdi mūsų kauluose, nes kūnas pūva, o kaulai lieka. Ir ant Nagos kalvos, kur ilsisi karaliaus Grėjaus rūmų kaulai…
  Nusikamavęs, išblyškęs ir drebantis, Eironas Šlapiagalvis šiaip taip išbrido į krantą gerokai išmintingesnis, nei brisdamas į jūrą. Mat savo kauluose rado atsakymą ir dabar jam buvo visiškai aišku, ką daryti. Naktis buvo tokia šalta, kad nuo jo, grįžtančio į savo užuovėją, rodos, kilo garas, bet širdyje liepsnojo ugnis, pagaliau jis lengvai užmigo ir miego nebetrikdė geležinių vyrių girgždesys.
  Kai Eironas nubudo, diena buvo giedra ir vėjuota. Pusryčiams jis pavalgė moliuskų nuoviro su jūros dumbliais, išvirto ant laužo, sukrauto iš krantan išplukdytų sausuolių. Vos jam baigus valgyti, nuo savo bokšto jo ieškoti nusileido Merlinas, lydimas kelių sargybinių.
  — Karalius mirė, — pasakė jam Šlapiagalvis.
  — Žinau. Sulaukiau paukščio. O dabar — dar vieno. — Merlinas buvo plikas stambus ir gerokai aptukęs vyras, tituluojantis save „lordu“, kaip įprasta žaliuosiuose kraštuose, apsirengęs kailiais ir aksomais. — Vienas varnas kviečia mane į Paiką, kitas — į Dešimtį Bokštų. Jūs, krakenai, turite per daug čiuptuvų ir tampote žmogų — nors persiplėšk. Ką pasakysi, žyny? Kur man siųsti savo ilglaivius?
  Eironas suraukė antakius.
  — Sakai, į Dešimtį Bokštų? Koks krakenas tave ten kviečia?
  Dešimtis Bokštų buvo Hario lordo rezidencija.
  — Princesė Aša. Ji išplaukė namo. Skaitytojas siunčia varnus ir visus jos draugus kviečiasi į Harlą. Jis sako, kad Beilonas norėjo, jog Jūros akmens sostą užimtų Aša.
  — Kas užims Jūros akmens sostą, nuspręs Nuskendęs Dievas, — tarė žynys. — Klaupkis, kad galėčiau tave palaiminti. — Lordas Merlinas atsiklaupė, o Eironas ištraukė savo odmaišio kaištį ir šliūkštelėjo ant pliko jo viršugalvio jūros vandens. — Viešpatie Dieve, kuris už mus nuskendai, leisk savo tarnui, Merlinui, vėl atgimti iš jūros. Palaimink jį druska, palaimink jį akmeniu, palaimink jį plienu. — Tukliais Merlino skruostais žliaugė vanduo, gėrėsi į barzdą ir lapės kailio mantiją. — Kas miręs, niekada nemiršta, — baigė savo litaniją Eironas, — bet prisikelia tvirtesnis ir stipresnis. — Bet, kai Merlinas atsistojo, Eironas jam pasakė: — Pasilik ir klausykis, kad galėtum skleisti dievo žodį.
  Trimis pėdomis arčiau, nei prasidėjo sausuma, bangos lūžo atsimušusios į apvalų granito riedulį. Ant jo Eironas Šlapiagalvis ir užsilipo, kad visi mokiniai galėtų jį matyti ir girdėti, ką pasakys.
  — Mes gimę iš jūros ir visi į jūrą grįšime, — pradėjo jis jau šimtą kartų girdėtais žodžiais. — Užsirūstinęs Audros dievas išplėšė Beiloną iš jo pilies, trenkė į uolas ir dabar jis puotauja po vandeniu. — Jis iškėlė rankas. — Geležies karalius mirė! Bet jis grįš! Nes, kas miręs, tas niekada nemiršta, bet prisikelia tvirtesnis ir stipresnis!
  — Karalius prisikels! — visi kaip vienas sušuko skendę vyrai.
  — Prisikels. Turi prisikelti. Bet… kas? — Šlapiagalvis akimirką patylėjo, tačiau atsakymą išgirdo tik iš jūros bangų. — Kas turi tapti mūsų karaliumi?
  Skendę vyrai ėmė vieną į kitą daužyti iš krantan išplukdytų medžių išskaptuotas kuokas.
  — Šlapiagalvis! — suriko jie. — Šlapiagalvis karalius! Eironas karalius! Šlapiagalvį — į sostų!
  Eironas papurtė galvą.
  — Jei turėdamas du sūnus tėvas vienam duoda kirvį, o kitam — tinklą, kuris, jo nuomone, turi būti karys?
  — Kariui skirtas kirvis, — garsiai atsakė Rasas, — o jūrų žvejui — tinklas.
  — Teisingai, — linktelėjo Eironas. — Dievas panardino mane giliai į bangas ir paskandino tą netikėlį, kuriuo buvau. Prieš išmesdamas mane į krantą, jis man davė akis, kad matyčiau, ausis, kad girdėčiau, ir balsą, kad skleisčiau jo žodį, kad galėčiau būti jo pranašas ir mokyti jo tiesų tuos, kurie tas tiesas pamiršo. Man neskirta sėdėti Jūros akmens soste, kaip ir Euronui Varnaakiui. Nes girdėjau dievą sakant: „Joks bedievis vyras negali užimti mano Jūros akmens sosto!“
  Merlinas sukryžiavo rankas ant krūtinės.
  — Vadinasi, į sostą sės Aša? Ar Viktarionas? Pasakyk mums, žyny!
  — Nuskendęs Dievas jums pasakys, bet ne čia. — Eironas nukreipė pirštą į išbalusį tuklų Merlino veidą. — Žiūrėkite ne į mane ir ne į žmonių įstatymus, o į jūrą. Pakelk savo bures, nuimk irklus, milorde, ir plauk į Senąjį Viką. Ir tu, ir visi kapitonai bei karaliai. Neplaukite nei į Paiką lenktis bedieviui, nei į Harlą susidėti su sąmokslą rengiančiomis moterimis. Sukite savo laivus į Senąjį Viką, kur stovėjo karaliaus Grėjaus dvaras. Raginu jus Nuskendusio Dievo vardu. Visus jus raginu! Palikite savo menes ir lūšnas, savo pilis ir bokštus ir grįžkite į Nagos kalvą rinkti karaliaus!
  Merlinas įsispoksojo į jį.
  — Rinkti karaliaus? Tikrų karaliaus rinkimų nebuvo nuo…
  — …per ilgai jų nebuvo! — sielvartingai šūktelėjo Eironas. — Tačiau senų senovėje geležiniai rinkdavo savo karalius ir iškeldavo į sostą vertingiausią iš jų visų. Pats laikas prisiminti senąjį paprotį, nes tik tuomet vėl tapsime galingi. Juk karalius Uras Geležinpėdis buvo išrinktas Aukščiausiu karaliumi ir jam ant galvos buvo uždėta karūna, padaryta iš jūros į krantą išmesto medžio. Šilas Plokščianosis, Haragas Horas, Senasis Krakenas — visi jie buvo išrinkti karaliais. O per šiuos rinkimus turės būti išrinktas karalius, kuriam teks baigti karaliaus Beilono pradėtą darbą ir grąžinti mums laisvę. Kartoju: neplaukite nei į Paiką, nei į Dešimtį Bokštų Harle, o tik į Senąjį Viką. Raskite Nagos kalvą ir karaliaus Grėjaus rūmų kaulus, nes toje šventoje vietoje mėnuliui nuskendus ir vėl išnirus turėsime išsirinkti mūsų vertą karalių — dievobaimingą karalių. — Jis vėl pakėlė savo liesas kaulėtas rankas. — Klausykite! Klausykite bangų! Klausykite dievo! Jis mums kalba ir sako: „Mums nereikia kito karaliaus, tik to, kurį patys išsirinksime!“
  Po šių žodžių kilo triukšmas ir skendę vyrai vėl ėmė daužyti vieną į kitą savo vėzdus.
  — Rinkime karalių! — rėkė jie. — Rinkime karalių, rinkime! Mums nereikia kito karaliaus, tik to, kurį išsirinksime!
  Ir klegesys, kurį jie kėlė, buvo toks kurtinantis, kad tuos šauksmus tikrai girdėjo ir Varnaakis Paike, ir niekšingas Audros dievas debesyse skendinčioje savo menėje. Ir Eironas Šlapiagalvis žinojo, kad pasielgė teisingai.

  # Sargybos kapitonas

  Raudonieji apelsinai pernoko, — nuvargęs tarė princas, kai kapitonas išvežė jį į terasą.
  Ir po to kelias valandas nepratarė nė žodžio.
  Dėl tų apelsinų jis buvo teisus. Keli vaisiai nukrito ant blyškiai rožinio marmurinio grindinio ir ištiško. Įkvėpdamas Hota kaskart užuosdavo pasklidusį aštrų salsvą jų kvapą. Apelsinus, žinoma, užuodė ir princas, mat sėdėjo po medžiais krėsle su ratais, kurį jam padarė meisteris Kaleotas, paminkštintame žąsų pūkų pagalvėmis, ir kurio ratai iš juodmedžio ir geležies labai garsiai dardėjo.
  Kurį laiką buvo girdėti vien tvenkiniuose ir fontanuose besitaškantys vaikai, o kartkartėmis — ir švelnus tekštelėjimas, kai nukritęs ant terasos grindinio ištikšdavo dar vienas apelsinas. Bet paskui kitoje rūmų pusėje kapitonas išgirdo tylų batų kaukšėjimą žmogaus, ritmingai žingsniuojančio marmuru.
  Obara. Jis pažino ją iš eisenos: ilgažingsnės, skubrios, persismelkusios pykčiu. Arklidėse prie vartų jos žirgas tikriausiai stovėjo apsiputojęs ir kruvinas nuo pentinų paliktų žaizdų. Obara visuomet jodavo eržilais ir žmonės girdėjo ją giriantis, kad Dorne gali sutramdyti bet kokį žirgą ir… bet kurį vyrą. Kapitono ausis pasiekė ir kitų žingsnių garsas: skubrus ir švelnus skubančio, kad neatsiliktų, meisterio Kaleoto šlepsėjimas.
  Obara Send visada eidavo per greitai. „Ji vaikosi kažką, ko niekada nepagaus“, — kartą girdint kapitonui pasakė princas savo dukrai.
  Kai ji išniro po trilype arka, Erėjas Hota ištiesė savo ilgąjį kirvį į šalį ir užtvėrė kelią. Kirvio galva buvo užmauta ant šešių pėdų ilgio iš šermukšnio išdrožto koto, tad apeiti ginklo Obara negalėjo.
  — Miledi, toliau negalima. — Jis kalbėjo žemu balsu, niūriai, su norvošiui būdingu akcentu. — Princas nenori, kad jam kas nors trukdytų.
  Prieš jam prabylant Obaros veidas buvo tarsi suakmenėjęs, o dabar atrodė dar rūstesnis.
  — Užstoji man kelią, Hota.
  Obara buvo vyriausia iš Smėlio Gyvačių, augalota, beveik trisdešimties sulaukusi moteris, jos akys buvo gana arti viena kitos, o plaukai rudi kaip ir tos Senmiesčio kekšės, kuri ją pagimdė. Po margu, šilkiniu, pilkšvai rudu ir smėlio spalvos apsiaustu ji vilkėjo jojimo drabužius iš senos rudos odos, minkštus ir gerokai nutrintus. Tie drabužiai buvo švelniausia jos aprangos dalis. Prie vieno klubo ji buvo pasikabinusi suvyniotą rimbą, o ant nugaros — apskritą skydą iš plieno ir vario. Ietį buvo palikusi prie įėjimo į pilį.
  Už tai Erėjas Hota buvo jai dėkingas. Nors buvo vikri ir stipri, Hota žinojo, kad ši moteris negalėtų jam pasipriešinti, bet… ji ir nesipriešino, o jis tikrai nenorėjo ant šviesiai rožinių marmurinių grindų pralieti jos kraujo.
  Meisteris Kaleotas mindžikavo šalia.
  — Ledi Obara, mėginau tau pasakyti…
  — Ar jis žino, kad žuvo mano tėvas? — paklausė Obara kapitono, į meisterį nekreipdama nė tiek dėmesio, kiek būtų kreipusi į musę, jei tik tai musei būtų pakakę kvailumo zyzti jai aplink galvą.
  — Žino, — atsakė kapitonas. — Jis sulaukė paukščio.
  Ant varno sparnų į Dorną atkeliavo mirtis, išrašyta mažytėmis raidėmis ir užantspauduota gumulėliu kieto raudono vaško. Matyt, Kaleotas jautė, kas rašoma tame laiške, nes perduoti jį princui paprašė Hotos. Princas jam padėkojo, bet antspaudo dar ilgai neperlaužė. Visą popietę sėdėjo pasidėjęs pergamentą ant kelių ir žiūrėjo į žaidžiančius vaikus. Žiūrėjo, kol nusileido saulė ir vakaro oras atvėso tiek, kad vaikams teko grįžti į vidų; tada jis žvelgė į vandens paviršiuje atsispindinčias žvaigždes. Ir tik patekėjus mėnuliui liepė Hotai atnešti žvakę, kad sėdėdamas po apelsinmedžiais nakties tamsoje galėtų perskaityti laišką.
  Obara pirštais palietė rimbą.
  — Tūkstančiai klampoja per smėlynus link Kaulų kelio padėti Elarijai pargabenti tėvo namo. Septos pilnos žmonių, o raudonieji žyniai savo šventyklose užkūrė laužus. Malonumų namuose moterys gulasi su kiekvienu vyru, kuris pas jas ateina, ir neima jokio atlygio. Saulės Ietyje, Lūžusioje Rankoje, palei visą Žaliąjį Kraują, kalnuose ir smėlynuose — visur, visur moterys raunasi nuo galvos plaukus, o vyrai rėkia iš įniršio. Visomis kalbomis užduodamas tas pats klausimas: ko imsis Doranas? Ką darys jo brolis, kaip atkeršys už mūsų nužudytą princą? — Ji žingtelėjo prie kapitono. — O tu sakai, princas nenori, kad jį kas nors trukdytų?
  — Princas nenori, kad jį kas nors trukdytų, — pakartojo Erėjas Hota.
  Sargybos kapitonas gerai pažinojo savo saugomą princą. Kadaise, prieš daugelį metų jis, plačiapetis, bet nepatyręs jaunuolis su kupeta vešlių plaukų ant galvos, atkeliavo iš Norvoso. Tie plaukai dabar pražilo, o kūną paženklino daugybėje kovų gauti randai, bet… jėgos Hota dar turėjo ir, kaip kadaise jį mokė barzdoti žyniai, rūpinosi, kad kirvis visada būtų aštrus. Ji neturi praeiti, pasakė jis sau, o garsiai ištarė:
  — Princas žiūri į žaidžiančius vaikus. Jokiu būdu negalima princo trukdyti, kai jis žiūri į žaidžiančius vaikus.
  — Hota, — sušnypštė Obara Send, — arba pasitrauksi man iš kelio, arba paimsiu tą tavo ilgąjį kirvį ir…
  — Kapitone, — nuskambėjo įsakymas jam už nugaros, — praleisk Obarą. Aš su ja pasikalbėsiu, — dusliai pridūrė princas.
  Erėjas Hota pakėlė ilgąjį kirvį ir žingtelėjo į šalį. Obara paskutinį kartą atidžiai jį nužvelgė ir praėjo, o meisteris nukurnėjo iš paskos. Kaleotas buvo vos penkių pėdų ūgio ir plikas kaip kiaušinis. Jo veidas buvo toks glotnus ir aptekęs riebalais, jog sunkiai galėjai nusakyti jo amžių, tačiau meisteris buvo čia dar prieš atvykstant kapitonui ir net tarnavo princo motinai. Nepaisant amžiaus ir užgyventų kilogramų, jis buvo dar gana vikrus ir tikrai protingas, nors ir romus. Jis tikrai nė iš tolo negali prilygti nė vienai iš Smėlio Gyvačių, dingtelėjo kapitonui.
  Princas sėdėjo apelsinmedžių pavėsyje, savo krėsle, ištiesęs podagros paliestas kojas ir jam po akimis susimetė odos kapšeliai, tik… ar jis negalėjo užmigti iš sielvarto, ar dėl podagros, Hota pasakyti negalėjo. Žemiau, prie fontanų ir baseinėlių, tebežaidė vaikai. Mažiausiems buvo ne daugiau kaip penkeri metai, vyriausiems — devyneri ir dešimt. Pusė iš jų buvo mergaitės, pusė — berniukai. Hota girdėjo juos taškantis ir šaukiant vieną ant kito plonais spigiais balsais.
  — Ne taip seniai ir tu buvai viena iš vaikų, kurie taškėsi tuose baseinėliuose, Obara, — pasakė princas, kai ji priklaupė priešais krėslą su ratukais.
  Obara prunkštelėjo.
  — Nuo to laiko praėjo bene dvidešimt metų. Be to, ilgai čia nebuvau. Esu kekšės išpera, gal jau pamiršai? — Princui nieko neatsakius, ji atsistojo ir įsirėmė rankom į klubus. — Mano tėvas nužudytas.
  — Jis žuvo dvikovoje, turėjusioje parodyti, kas yra teisus, — tarė princas Doranas. — Pagal įstatymą tai — ne žmogžudystė.
  — Jis buvo tavo brolis.
  — Taip.
  — Ko ketini imtis dėl jo mirties?
  Princas sunkiai pasuko krėslą ir pažvelgė į ją. Nors buvo vos penkiasdešimt dvejų, Doranas Martelis atrodė gerokai vyresnis. Lininiais drabužiais apvilktas jo kūnas buvo glebus ir sudribęs, o į jo kojas buvo sunku žiūrėti. Nuo podagros sąnariai buvo bjauriai sutinę ir paraudę; kairys jo kelis atrodė nelyginant obuolys, dešinys — kaip melionas, o kojų pirštai buvo tamsūs kaip raudonosios vynuogės ir tokie išpampę, jog, rodės, pratrūks vos prisilietus. Princas suvirpėdavo net nuo apkloto svorio, nors skausmą kentė nesiskųsdamas. „Tyla — princo draugė, — kartą kapitonas nugirdo jį sakant savo dukrai. — Žodžiai kaip strėlės, Ariana. Ištarusi jų nesugrąžinsi.“
  — Parašiau lordui Taivinui…
  — Parašei? Jei turėtum bent pusę tiek smarkumo, kiek turėjo mano tėvas…
  — Aš nesu tavo tėvas.
  — Taip ir žinojau, — neslėpdama paniekos tarstelėjo Obara.
  — Jei būtų tavo valia, priverstum mane pradėti karą.
  — Sugalvojau kai ką geriau. Tau net nereikės keltis iš krėslo. Leisk man atkeršyti už tėvą. Princo perėjoje stovi tavo kariuomenė. Kita kariuomenė, vadovaujama lordo Ironvudo, yra Kaulų kelyje. Vieną kariuomenę duok man, o kitą — Naimai. Tegul ji traukia Karališkuoju keliu, o aš išjudinsiu kariauti galinčius lordus iš jų pilių ir įkalbėsiu juos žygiuoti į Senmiestį.
  — O kaip ketini užimti Senmiestį?
  — Pakaks jį apsiausti. Haitauerių turtai…
  — Trokšti aukso?
  — Ne, kraujo.
  — Lordas Taivinas atsiųs mums Kalno galvą.
  — O kas mums atsiųs lordo Taivino galvą? Kalnas visuomet buvo jo pastumdėlis.
  Princas mostelėjo į baseinėlius.
  — Obara, gal tau patiktų pažvelgti į vaikus…
  — Nepatiktų. Man labiau patiktų suvaryti ietį lordui Taivinui į pilvą. Kol trauksiu lauk jo žarnas ir ieškosiu aukso, priversiu jį dainuoti „Kastamero lietų“.
  — Pažvelk į vaikusy — pakartojo princas. — Aš tau įsakau.
  Keli vyresni vaikai kniūbsti gulėjo ant glotnaus rožinio marmuro degindamiesi saulėje. Kiti taškėsi netoliese tyvuliuojančioje jūroje. Trys iš jų statė smėlio pilį su didžiule smaile, panašią į Ieties bokštą Senuosiuose rūmuose. Dvi dešimtys, o gal ir daugiau vaikų buvo susirinkę dideliame baseine pasižiūrėti kovų: mažesnieji vaikai sėdėjo ant pečių didesniems, brendantiems iki juosmens, ir stengėsi nustumti vieni kitus į vandenį. Kaskart, kai pora jų nukrisdavo, tą pūkštelėjimą lydėdavo klegesys ir juokas. Jie matė, kaip įdegusi mergaitė nustūmė šviesiaplaukį berniuką, sėdėjusį savo broliui ant pečių, ir šis kniūbsčias krito į baseiną.
  — Kadaise šį žaidimą žaidė ir tavo tėvas, o dar anksčiau — ir aš, — tarė princas. — Mudu skyrė dešimt metų, tad, kai jis paaugęs atėjo į baseinėlį žaisti, aš jau nebežaidžiau, bet lankydamas motiną visada žiūrėdavau į jį žaidžiantį. Jau vaikystėje jis buvo smarkus berniukas. Mitrus kaip vandens gyvatė. Dažnai matydavau jį nustumiant už save gerokai didesnius vaikus. Išvykdamas į Karaliaus Uostą, jis priminė man tuos laikus. Ir prisiekė, kad dar kartą įsibridęs ten pažais, kitaip niekada nebūčiau jo išleidęs.
  — Nebūtum jo išleidęs? — nusijuokė Obara. — Tarsi būtum galėjęs jį sulaikyti. Raudonoji Dorno Angis eidavo kur panorėjęs.
  — Tikra tiesa. Gaila, bet negaliu rasti tau paguodos žodžių…
  — Atėjau pas tave ne paguodos, — neslėpdama paniekos tarė ji. — Kai tėvas atjojo manęs pasiimti, mano motina nenorėjo, kad išeičiau. „Ji mergaitė, — pasakė motina, — ir nemanau, kad tavo. Turėjau ir daugybę kitų vyrų.“ Jis įbedė ietį man po kojomis, atgalia ranka trenkė motinai per veidą ir ji pravirko. „Ar mergaitė, ar berniukas, mes visi kaunamės, — tarė jis, — tačiau dievai mums leidžia rinktis ginklus.“ Jis parodė ietį, paskui — motinos ašaras ir aš paėmiau ietį. „Sakiau, kad ji mano duktė“, — pareiškė tėvas ir pasiėmė mane. Per metus motina nusigėrė ir mirė. Girdėjau pasakojant, kad mirdama ji verkė. — Obara priėjo arčiau prie princo krėslo su ratais. — Leisk man pasinaudoti ietimi, daugiau nieko neprašau.
  — Daug prašai, Obara. Turiu per naktį pagalvoti.
  — Ir taip jau per ilgai galvojai.
  — Gal tu ir teisi. Atsiųsiu tau žinią į Saulės Ietį.
  — Tik jei ta žinia bus karas.
  Apsisukusi ant kulno Obara nužingsniavo tokia pat įniršusi, kaip ir atėjo. Ji grįžo į arklides, sėdo ant pailsėjusio eržilo ir vėl galvotrūkčiais nušuoliavo keliu.
  Meisteris Kaleotas stovėjo kur stovėjęs.
  — Mano prince… — prabilo storulis. — Ar tau skauda kojas?
  Princas blankiai šyptelėjo.
  — O ar saulė karšta?
  — Gal atnešti vaistų nuo skausmo?
  — Ne. Turiu išlaikyti blaivų protą.
  Meisteris padvejojo.
  — Mano prince, ar… išmintinga leisti ledi Obarai grįžti į Saulės Ietį? Ji tikrai įaudrins paprastus žmones. Jie labai mylėjo tavo brolį.
  — Mes visi jį mylėjome. — Jis pirštais suspaudė sau smilkinius. — Ne. Tu teisus. Man taip pat reikia grįžti į Saulės Ietį.
  Storulis meisteris vėl sudvejojo.
  — Ar tai protinga?
  — Neprotinga, tačiau būtina. Geriau pasiųsk raitelį pas Rikasą, kad lieptų jam atidaryti mano menes Saulės bokšte. Ir pranešk mano dukteriai Arianai, kad rytoj ten būsiu.
  Mano mažajai princesei. Kapitonas jos labai ilgėjosi.
  — Tave matys daug žmonių, — įspėjo meisteris.
  Kapitonas užuominą suprato. Prieš dvejus metus, kai jie paliko Saulės Ietį ieškodami ramybės ir vienumos Vandenų Soduose, princo Dorano podagra dar taip labai nekamavo. Tada jis dar vaikščiojo, nors ir lėtai, ramsčiuodamasis lazda ir raukydamasis nuo kiekvieno žingsnio. Princas nenorėjo, kad priešai sužinotų, koks jis silpnas, o Senuosiuose rūmuose ir mieste buvo pilna pašalinių akių. Jam reikės skristi, kad atsidurtų Saulės bokšte.
  — Mane ir turi matyti. Kažkam juk reikia sutaikyti žmones. Domui reikia priminti, kad jis tebeturi princą. — Jis liūdnai šyptelėjo. — Nesvarbu, kad jis senas ir kamuojamas podagros.
  — Jei grįši į Saulės Ietį, turėsi išklausyti princesės Mirselos, — priminė jam Kaleotas. — Drauge su ja bus ir jos baltasis riteris… O juk žinai, kad jis siuntinėja laiškus savo karalienei.
  — Žinau.
  Baltasis riteris. Kapitonas suraukė antakius. Seras Aris atvyko į Dorną rūpintis savo princese, kaip kadaise Erėjas Hota atkeliavo rūpintis savąja. Net jųdviejų vardai skambėjo panašiai: Aris ir Erėjas. Bet šiaip jie buvo visiškai skirtingi. Kapitonas paliko Norvosą ir jo barzdotus žynius, o seras Aris Oukhartas tebetarnavo Geležiniam sostui. Hotai būdavo truputį liūdna, kai, princo pasiųstas į Saulės Ietį, pamatydavo tą vyrą ilgu sniego baltumo apsiaustu. Vieną dieną jis suvokė, kad jiedu susikaus; kai tai įvyks, Oukhartas žus — kapitonas ilguoju kirviu suknežins jam kaukolę. Glostydamas glotnų, iš šermukšnio padarytą kirvio kotą, jis svarstė, ar ta diena artėja.
  — Jau pavakarys, — pasakė princas. — Palauksime rytojaus. Pasirūpink, kad vos išaušus mano neštuvai būtų paruošti.
  — Kaip įsakysi. — Kaleotas linktelėjo pliką galvą. Kapitonas pasitraukė, leido jam praeiti ir palaukė, kol nutils meisterio žingsniai.
  — Kapitone… — tyliai kreipėsi princas į savo sargybinį.
  Viena ranka tvirtai laikydamas ilgąjį kirvį, Hota žengė į priekį. Jis delnu lietė šermukšnį, lygų kaip moters oda. Priėjęs prie krėslo su ratais, jis dunkstelėjo koto galu į grindis taip pranešdamas, kad čia stovi, bet princas matė vien vaikus.
  — Ar turi brolių, kapitone? — paklausė jis. — Ar turėjai jų Norvose, kai buvai mažas? O seserų?
  — Turėjau ir brolių, ir seserų, — atsakė Hota. — Du brolius ir tris seseris. Buvau jauniausias vaikas.
  Jauniausias ir nelaukiamas. Dar viena burna, kurią, reikėjo maitinti, tvirtas berniukas, per daug valgantis ir greitai išaugantis drabužius. Nieko keista, kad šeima pardavė jį barzdotiems žyniams.
  — Aš buvau vyriausias, — prisiminė princas, — o gyvenu ilgiausiai ir dabar likau vienas. Morsas ir Olivaras mirė dar būdami kūdikiai ir aš praradau viltį turėti brolių. Man sulaukus devynerių ir tarnaujant Sūriajame Krante ginklanešiu, gimė Eliją. Atskrido varnas ir atnešė žinią, kad mano motina atgulė į lovą mėnesiu anksčiau; buvau tiek suaugęs, kad suprasčiau, jog tas kūdikis negyvens. Net kai lordas Gargeilenas pasakė, kad turiu seserį, patikinau jį, jog netrukus ji mirs. Bet Motina mergaitės pasigailėjo ir ji išgyveno. O po metų klykdamas ir spardydamasis pasaulį išvydo Oberinas. Kai jie žaisdavo tuose baseinėliuose, aš jau buvau suaugęs vyras. Ir vis dėlto aš čia tebesėdžiu, o jie jau mirę.
  Erėjas Hota nesumojo, ką atsakyti. Jis buvo tik sargybos kapitonas, jam net ir po tokios daugybės metų tebebuvo svetimas ir šis kraštas, ir septynveidis dievas. Tarnauk. Paklusk. Gink. Šiuos priesaikos žodžius jis ištarė būdamas šešiolikos, tą dieną, kai „susituokė“ su savo kirviu. „Paprasti žodžiai paprastiems žmonėms“, — pasakė barzdotieji žyniai. Patarinėti gėdintiems princams jo niekas nemokė.
  Hota vis dar galvojo, ką atsakyti, tik staiga vos per pėdą nuo tos vietos, kur sėdėjo princas, nukrito ir dunkstelėjęs į grindis ištiško dar vienas apelsinas. Išgirdęs tą garsą Doranas susiraukė, tarsi krentantis vaisius būtų jį užgavęs.
  — Pakaks, — atsiduso jis, — pakaks. Palik mane vieną, Erėjau. Leisk dar kelias valandas pasižiūrėti į žaidžiančius vaikus.
  Saulei nusileidus oras atvėso ir vaikai grįžo į vidų tikėdamiesi gauti vakarienės, bet princas liko po apelsinmedžiais žvelgdamas į nurimusius baseinėlius ir už jų plytinčią jūrą. Tarnas atnešė jam dubenį raudonųjų alyvuogių, neraugintos duonos, sūrio ir avinžirnių košės. Princas truputį užkando, išgėrė taurę saldaus, tamsaus ir stipraus vyno, kurį taip mėgo. Kai taurė ištuštėjo, prisipylė ją vėl. Kartais jis miegodavo savo krėsle net kelias valandas po vidurnakčio. Tik tuomet kapitonas nustumdavo krėslą ant ratų mėnesienos apšviesta galerija, pro kolonas su kaneliūromis ir dailias arkas į kambarį prie jūros, kuriame stovėjo didžiulė lova, užtiesta šiugždančia vėsia linine patalyne. Kapitono pajudintas princas sudejavo, bet dievai buvo geri ir jis nepabudo.
  Kambarėlis, kuriame nakvodavo kapitonas, buvo šalia princo miegamojo. Hota atsisėdo ant siauros lovos, pasiėmė iš nišos galąstuvą, vaškuotę ir ėmėsi darbo. „Žiūrėk, kad kirvis būtų aštrus“, — prisakė jam barzdotieji žyniai tą dieną, kai įspaudė įdagą. Ir jis visada tuo rūpinosi.
  Galąsdamas kirvį, Hota galvojo apie Norvosą, apie aukštutinę jo dalį ant kalvos ir žemutinę — prie upės. Jis vis dar prisiminė trijų varpų skambesį: duslų Numo skambėjimą, virpinantį kūną iki pat kaulų, išdidų ir stiprų Naro gausmą ir meilų sidabrišką Naelio juoką. Vėl prisiminė žiemos pyrago skonį burnoje, su imbieru, pušų sėklomis ir vyšnių gabalėliais, ir prie jo geriamą našą — raugintą ožkų pieną, patiekiamą geležiniame puodelyje ir pagardintą medumi. Jis matė motiną, dėvinčią apsiaustą su voverės kailio apykakle, kurį apsivilkdavo tik kartą per metus, — kai jie eidavo pasižiūrėti Nuodėmingųjų laiptų papėdėje šokančių lokių. Be to, Hota užuodė svylančių plaukų smarvę, pasklidusią, kai barzdotasis žynys į patį jo krūtinės vidurį prie odos prispaudė nuodėgulį. Skausmas buvo toks baisus, jog, rodės, sustos širdis, bet Erėjas Hota nė nekrūptelėjo. Kirvio penties formos įdagas daugiau niekada neapaugo plaukais.
  Tik tuomet, kai abeji kirvio ašmenys buvo aštrūs kaip skustuvai, kapitonas pasiguldė savo iš šermukšnio ir geležies padarytą žmoną į lovą. Nusižiovavęs, jis nusivilko nešvarius drabužius, švystelėjo juos ant grindų ir išsitiesė ant šiaudų prikimšto čiužinio. Prisiminus įdagą šis ėmė niežtėti, tad prieš užsimerkdamas Hota dar turėjo pasikasyti. Reikėjo surinkti nukritusius apelsinus, tarė sau jis, bet netrukus užmigo ir susapnavo saldų apelsinų pyragą ir lipnias raudonas sultis, kuriomis buvo sutepti jo pirštai.
  Rytas išaušo pernelyg greitai. Priešais arklides paruošti stovėjo mažiausi, trijų arklių tempiami neštuvai, sumeistrauti iš kedro medienos, uždangstyti raudono šilko užuolaidomis. Iš trisdešimties Vandenų Soduose buvusių ietininkų lydėti neštuvų kapitonas išrinko dvidešimt. Kiti turėjo likti saugoti rūmų ir vaikų, — kai kurie iš šių buvo įtakingų lordų bei turtingų pirklių sūnūs ir dukterys.
  Nors princas sakė ketinąs išvykti vos saulei patekėjus, Erėjas Hota žinojo, kad jis dar ilgai krapštysis. Kol meisteris padėjo Doranui Marteliui išsimaudyti, kol sutvarstė sutinusius jo sąnarius lininiais tvarsčiais, suvilgytais raminančiu gydomuoju skysčiu, kapitonas, kaip jo rango kariui ir derėjo, apsivilko varinių žvynų marškinius ir besiplaikstantį, šilkinį, pilkšvai rudą apsiaustą, kad saulė nespigintų į varį. Diena, rodės, bus karšta. Kapitonas jau seniai numetė šalin sunkų ašutinį apsiaustą su gobtuvu ir metalinių smeigių prismaigstytą tuniką, kuriuos vilkėjo Norvose ir su kuriais Dome vyras galėjo gyvas iškepti. Jis pasiliko tik lengvą geležinį šalmą su viršūnę puošiančiais aštriais smaigais, tik dabar dėvėjo jį apsukęs rausvai gelsvu šilku, apvyniojęs audeklą iš vidaus ir aplink smaigus. Kitaip nuo saulės, plieskiančios į metalą, dar neprijojus rūmų jam iš skausmo būtų plyšusi galva.
  Princas vis dar nebuvo pasiruošęs kelionei. Prieš išvykdamas jis nusprendė papusryčiauti, tad pavalgė raudonųjų apelsinų ir sudorojo lėkštę kirų kiaušinių su kubeliais pjaustytu kumpiu ir aštriais pipirais. Paskui, lyg neturėdamas ko veikti, nusprendė būtinai atsisveikinti su keliais vaikais, kuriuos buvo labiausiai pamėgęs, — Dolto berniuku, ledi Blekmont vaikais ir raudonskruoste našlaite, kurios tėvas plaukiojo Žaliuoju Krauju ir prekiavo audiniais bei prieskoniais. Šnekėdamasis su jais, kojas Doranas buvo užsiklojęs nuostabaus grožio myrietiška antklode, kad mažyliai nematytų ištinusių ir sutvarstytų jo sąnarių.
  Kai jie pagaliau išsiruošė, atėjo vidurdienis; princas sėdėjo neštuvuose, meisteris Kaleotas jojo ant asilo, kiti traukė pėsčiomis. Penki ietininkai ėjo priekyje, penki iš paskos ir po penkis iš šonų. Erėjas Hota užėmė jam įprastą vietą princui iš kairės ir žingsniavo užsidėjęs kirvį ant peties. Kelias iš Saulės Ieties į Vandenų Sodus driekėsi pajūriu, tad traukiančius per akmenuotas, nederlingas rausvai rudas žemes, smėlį ir pro kreivus žemaūgius medžius juos gaivino vėsus, nuo jūros pučiantis vėjelis.
  Pusiaukelėje juos pasivijo antroji Smėlio Gyvatė.
  Ji staiga išdygo kopos viršūnėje raita ant sartos ir eiklios kumelės, kurios karčiai atrodė tarsi ploniausias šilkas. Net raita ledi Naima atrodė dailiai, buvo apsirengusi tviskančiais šviesiai violetiniais drabužiais ir puikiu, šilkiniu, šviesiai rusvu ir vario spalvos apsiaustu su gobtuvu, besiplaikstančiu nuo kiekvieno vėjo gūsio, kurį vilkėdama, rodės, tuoj pakils ir nuskris. Naimerija Send buvo dvidešimt penkerių ir liekna kaip nendrė. Lygūs juodi jos plaukai buvo supinti į ilgą kasą, suveržtą raudono aukso žiedu ir atidengiančią aukštą jos kaktą virš tamsių, iš tėvo paveldėtų akių. Jos skruostikauliai buvo iškilūs, lūpos putlios, oda — kaip iš pieno plaukusi, tad ji buvo apdovanota grožiu, kurio trūko jos vyresnei seseriai, bet… Obarą pagimdė Senmiesčio kekšė, o Naimą — kilminga ir paties tauriausio senojo Volančio kraujo turinti moteris. Paskui Naimeriją jojo gera dešimtis ietininkų ir apskriti jų skydai tviskėjo saulėje. Jie patraukė nuo kopos besileidžiančiai Naimai iš paskos.
  Princas atitraukė neštuvų užuolaidas, kad galėtų pasimėgauti nuo jūros pučiančiu vėjeliu. Ledi Naima prijojo prie jo iš šono ir pristabdė savo gražuolę sartą kumelę, kad ji žingsniuotų nelenkdama neštuvų.
  — Malonu, kad susitikome, dėde, — dainingai ištarė ji, tarsi būtų atsidūrusi čia atsitiktinai. — Ar galiu kartu joti į Saulės Ietį?
  Kapitonas ėjo kitoje neštuvų pusėje, bet girdėjo kiekvieną ledi Naimos ištartą žodį.
  — Man būtų malonu, — atsakė princas Doranas, nors kapitonas jo žodžiuose neišgirdo džiaugsmo. — Podagra ir gedulas — prasta draugija keliauninkui.
  Iš šių žodžių kapitonas suprato, kad princas turi omenyje, jog kiekvienas akmenėlis tarsi smaigas bado jo sutinusius sąnarius.
  — Podagros aš nepagydysiu, — tarė ji, — o iš gedulo mano tėvui jokios naudos. Jam būtų labiau patikęs kerštas. Ar tiesa, kad Gregoris Kligeinas prisipažino nužudęs Eliją ir jos vaikus?
  — Jis rėkte išrėkė apie savo kaltę girdint visam dvarui, — patvirtino princas. — Lordas Taivinas pažadėjo mums jo galvą.
  — O Lanisteris niekada nelieka skolingas, — linktelėjo ledi Naima, — tik man rodos, kad lordas Taivinas ketina atsimokėti mums mūsų pačių monetomis. Sulaukiau varno nuo mūsų mielojo sero Deimono, kuris prisiekia, kad jiedviem kaunantis mano tėvas tam pabaisai ne kartą įdūrė ietimi. Jei tai tiesa, seras Gregoris, galima sakyti, jau miręs, bet tai nėra Taivino Lanisterio nuopelnas.
  Princas susiraukė. Kapitonas negalėjo pasakyti, ar iš skausmo, ar dėl dukterėčios ištartų žodžių.
  — Gal ir taip.
  — Gal? Sakyčiau, jog tai akivaizdu.
  — Obarai labai patiktų, jei pradėčiau karą.
  Naima nusijuokė.
  — Taip, ji trokšta supleškinti Senmiestį. Ji nekenčia to miesto taip labai, kaip mūsų mažoji sesutė jį myli.
  — Otų?
  Naima žvilgtelėjo per petį į savo palydovus, kurie jojo atsilikę nuo jos per gerą atstumą.
  — Kai mane pasiekė ši naujiena, gulėjau lovoje su dvyniais Fauleriais. Žinai, koks Faulerių giminės šūkis? Leiskite man skrieti! Ir aš daugiau nieko tavęs neprašau. Leisk man skrieti, dėde. Man nereikia gausios kariuomenės, pakaks ir vienos mielos sesers.
  — Obaros?
  — Tajenės. Obara per garsiai rėkauja. O Tajenė tokia miela ir švelni, kad jos niekas neįtars. Obara Senmiestį pavers mūsų tėvo laidotuvių laužu, bet aš nesu tokia godi. Man pakaks keturių gyvybių. Auksinių lordo Taivino dvynių kaip atlygio už Elijos vaikus. Senojo liūto — už Eliją. Ir pagaliau mažojo karaliaus — už mano tėvą.
  — Tas berniukas mums nieko bloga nepadarė.
  — Tas berniukas, jei galima tikėti lordu Staniu, yra nesantuokinis vaikas, gimęs iš išdavystės, kraujomaišos ir svetimavimo. — Dabar Naimerija kalbėjo nebe taip žaismingai ir kapitonas nejučia prisimerkęs ėmė ją stebėti. Jos sesuo, Obara, prie juosmens nešiojosi rimbą, o rankoje ietį, ir šiuos ginklus visi matė. Ledi Naima taip pat buvo mirtinai pavojinga, tačiau savuosius peilius stropiai slėpė. — Tik karališkas kraujas gali atpirkti mano tėvo mirtį.
  — Oberinas žuvo kaudamasis dvikovoje, įsivėlęs ne į savo reikalą. Negaliu vadinti to žmogžudyste.
  — Vadink, kaip nori. Mes jiems nusiuntėme geriausią Dorno vyrą, o jie mums grąžino maišą kaulų.
  — Jis peržengė visas ribas, kurias buvau jam nubrėžęs. „Pažiūrėk, ko vertas tas berniukas karalius ir jo taryba, ir įsidėmėk jų silpnąsias ir stipriąsias puses“, — paprašiau jo, kai šnekėjomės terasoje. Mudu valgėme apelsinus. „Jei įmanoma, rask mums draugų. Kiek galėdamas daugiau sužinok apie Elijos mirtį, bet, žiūrėk, be reikalo neprovokuok lordo Taivino“, — štai ką jam pasakiau. Oberinas nusijuokęs tarė: „Argi aš kada nors provokavau kokį nors vyrą… be reikalo? Geriau įspėk Lanisterius, kad neprovokuotų manęs.“ Jis troško teisingumo Elijai, bet nenorėjo palaukti…
  — Jis laukė septyniolika metų, — neleido princui baigti ledi Naima. — Jei jie būtų nužudę tave, dar tavo lavonui neatvėsus mano tėvas su kariuomene jau būtų pajudėjęs į šiaurę. Jei būtum žuvęs tu, dabar Lanisteriams ant galvų kristų strėlių lietus.
  — Neabejoju.
  — Taip pat, mano prince, gali neabejoti, kad aš ir mano seserys savo keršto septyniolikai metų neatidėliosime.
  Ji pentinais paragino kumelę, šovė į priekį ir nušuoliavo į Saulės Ietį lydima vėl ją prisivijusių ietininkų.
  Princas atsirėmė į pagalves ir užsimerkė, bet Hota žinojo, kad nemiega. Jam skauda. Hota pagalvojo, gal pakviesti prie neštuvų meisterį Kaleotą, tačiau, jei princui Doranui būtų jo reikėję, pats būtų senį pasikvietęs.
  Po pietų šešėliai ėmė ryškėti ir ilgėti, o kai jie tolumoje, rytuose, pamatė Saulės Ieties bokštus, saulė jau buvo raudona ir atrodė išpurtusi. Pirmiausia pasirodė laibas Ieties bokštas, pusantro šimto pėdų aukščio, viršuje papuoštas plienine paauksuota ietimi, kuri pridėjo šiam statiniui dar trisdešimt pėdų; paskui iškilo galingas Saulės bokštas su aukso ir švinuoto stiklo kupolu; paskiausiai jie išvydo pilkšvai rusvą Smėlio Laivą, atrodantį nelyginant milžiniškas į krantą išmestas ir suakmenėjęs dromonas.
  Saulės Ietį ir Vandenų Sodus skyrė vos trys lygos kelio pajūriu, tačiau tai buvo tarsi du skirtingi pasauliai. Vandenų Soduose saulėje nuogi išdykavo vaikai, grįstuose kiemuose skambėjo muzika, ore tvyrojo aštrus citrinų ir raudonųjų apelsinų kvapas. Saulės Ietyje oras trenkė dulkėmis, prakaitu ir dūmais, o vakarais iki vėlumos netilo žmonių klegesys. Kitaip nei Vandenų Sodai, kur takai buvo grįsti rožiniu marmuru, Saulės Ietis buvo pastatyta iš dumblo ir šiaudų ir viskas čia buvo ruda arba pilkšvai ruda. Senoji Martelių giminės tvirtovė stovėjo ryčiausioje akmenų ir smėlio iškyšoje, iš trijų pusių apsuptoje jūros. Vakarinėje pusėje, aukštų ir tvirtų Saulės Ieties pilies sienų šešėlyje, tarsi moliuskai, prikibę prie galeros dugno, glaudėsi iš dumblo plytų sumūrytos krautuvėlės ir belangės lūšnelės. Dar toliau į vakarus įsikūrė arklidės ir užeigos, vyno rūsiai ir malonumų namai, — dauguma jų turėjo visas keturias sienas, bet dar daugiau buvo lūšnų, prisišliejusių prie tų sienų. Ir taip toliau, ir taip toliau, ir taip toliau, kaip pasakytų barzdotieji žyniai. Palyginti su Tirošiu, Myru arba Didžiuoju Norvosu, šis šešėlių miestas tebuvo miestelis, ir vis dėlto panašiausias į tikrą miestą iš visų dorniečių gyvenamų vietovių.
  Ledi Naima miestą pasiekė keliomis valandomis anksčiau ir, žinoma, įspėjo sargybinius, kad jie atvyksta. Priartėję Trigubus vartus jie rado atidarytus. Tik šie, vieni už kitų dunksantys vartai leido atvykėliams praeiti po visomis trimis vingiuotomis sienomis ir patekti tiesiai į Senuosius rūmus nedarant lanksto ir nepėdinant kelių mylių siauromis gatvelėmis, slaptais kiemais ir per triukšmingus turgus.
  Vos tolumoje pasirodė Ieties bokštas, princas Doranas užsitraukė neštuvų užuolaidas, bet šiems slenkant pro šalį prasčiokai vis tiek laidė gerkles. Smėlio Gyvatės ne juokais juos įaudrino, nerimaudamas pagalvojo kapitonas. Perėję išorinį purviną pusmėnulio formos kiemą, jie įžengė pro antrus vartus. Už jų vėjas atsidavė degutu, sūriu vandeniu ir pūvančiais dumbliais, o minia kas žingsnis vis tirštėjo.
  — Kelių princui Doranui! — sududeno Erėjas Hota ilgojo kirvio koto galu dunkstelėdamas į plytas. — Kelių Domo princui!
  — Princas miręs! — jam už nugaros spigiai riktelėjo moteris.
  — Čiupkime ietis! — iš balkono sušuko vyras.
  — Doranai! — atsklido ir kilmingo vyro balsas. — Čiupkime ietis!
  Hota liovėsi žvilgsniu ieškojęs rėksnių; minia buvo didžiulė ir trečdalis jos šūkavo: „Čiupkime ietis! Atkeršykime už Ang Kai jie pasiekė trečius vartus, sargybiniams teko stumti žmones į šalį ir atlaisvinti kelią neštuvams, o minia į juos mėtė vaisius. Apdriskęs berniukas pralėkė pro ietininkus su papuvusiu granatu rankoje, bet, pamatęs savo kelyje Erėją Hotą su paruoštu darbui ilguoju kirviu, išmetė vaisių jo nesviedęs ir paskubomis pasitraukė. Kiti, toliau stovintys žmonės, mėtė paprastas ir žaliąsias citrinas, apelsinus ir šūkavo: „Karas! Karas! Čiupkime ietisV Vienam iš sargybinių citrina pataikė į akį, o atsitrenkęs kapitonui į koją ištiško apelsinas.
  Iš neštuvų nepasigirdo jokio atsako. Doranas Martelis liko pasislėpęs už savo šilko sienų tol, kol jie visi pradingo už storesnių pilies sienų, o jiems už nugarų, dardėdami ir girgždėdami, nusileido pakeliamieji vartai. Riksmai palengva nutilo. Išoriniame kieme laukė Ariana, norinti pasisveikinti su tėvu, o kartu su ja — ir kone pusė dvariškių: senas aklas senešalas Rikasas, seras Manfris Martelis, pilies valdytojas, jaunasis meisteris Mailsas pilkais drabužiais ir švelnia kaip šilkas, iškvėpinta barzda ir keturios dešimtys Dorno riterių, apsivilkę besiplaikstančius, lininius, kone pusšimčio atspalvių rūbus. Mažoji Mirsela Barateon stovėjo kartu su savo septone ir seru Ariu iš karaliaus sargybos, apsivilkusiu baltu emaliu padengtus žvyninius šarvus ir alpėj ančių iš karščio.
  Apsiavusi gyvatės odos iki šlaunų suvarstytus sandalus, princesė Ariana priėjo prie neštuvų. Jos plaukai buvo panašūs į garbanotus, juodus kaip derva, strėnas siekiančius karčius, o galvą ties kakta ji buvo apsirišusi juosta iš varinių saulių. Ji vis dar tokia mažutė, dingtelėjo kapitonui. Smėlio Gyvatės buvo aukštos merginos, o Ariana atsigimė į motiną, kuri buvo vos penkių pėdų ir dviejų colių ūgio. Tačiau po brangakmeniais nusagstyta juosta ir duksliais, vėjyje besiplaikstančiais skaisčiai raudono šilko ir geltono ploniausio aksomo sluoksniais jos kūnas buvo moteriškas, putlus ir gundančių formų.
  — Tėve, — užuolaidoms prasiskleidus tarė ji, — Saulės Ietis džiaugiasi, kad sugrįžai.
  — Taip, girdėjau tą džiūgavimą. — Princas liūdnai šyptelėjo ir paraudusia, sutinusia plaštaka švelniai suėmė dukters skruostą. — Gražiai atrodai. Kapitone, būk geras, padėk man išlipti.
  Hota įsikišo ilgąjį kirvį į kilpą ant nugaros ir paėmė princą ant rankų — kuo švelniausiai, kad nesukrėstų ištinusių sąnarių. Ir vis tiek Doranas Martelis vos neaiktelėjo iš skausmo.
  — Liepiau virėjams šiandien vakare suruošti puotą, — pasakė Ariana, — ir kad joje būtų patiekti visi tavo mėgstamiausi valgiai.
  — Bijau, kad negalėsiu jų deramai įvertinti. — Princas neskubėdamas apsižvalgė po kiemą. — Nematau Tajenės.
  — Ji maldauja, kad pasikalbėtum su ja akis į akį. Nusiunčiau ją į sosto menę, kad lauktų tavęs ten.
  Princas atsiduso.
  — Puiku. Kapitone… Kuo greičiau sutvarkysiu šį reikalą, tuo greičiau galėsiu pailsėti.
  Hota užnešė jį akmeniniais Saulės bokšto laiptais į didelę apvalią menę po kupolu, į kurią pro storus margaspalvio stiklo langus įkypai krito paskutiniai popiečio saulės spinduliai, margindami balsvo marmuro grindis pusšimčio atspalvių deimantais. Ten jų laukė trečia Smėlio Gyvatė.
  Sukryžiavusi kojas ir vilkėdama prigludusį melsvą plono aksomo drabužį Myro nėriniais puoštomis rankovėmis, su kuriuo atrodė nekalta kaip pati Mergelė, Tajenė sėdėjo ant pagalvės šalia pakylos, kur stovėjo aukštieji krėslai, bet jiems įžengus atsistojo. Vienoje rankoje ji laikė rankdarbį, kurį siuvinėjo, kitoje — porą auksinių adatų. Jos plaukai taip pat buvo aukso spalvos, o akys atrodė tarsi gilūs žydri duburiai, ir vis dėlto… kapitonui jos kažkodėl priminė jos tėvo akis, nors, tiesa, Oberino akys buvo juodos kaip naktis. Visos princo Oberino dukterys turi Angies akis, staiga suprato Hota. Ir visai nesvarbu, kokios jos spalvos.
  — Dėde, — prabilo Tajenė Send, — aš tavęs laukiau.
  — Kapitone, padėk man atsisėsti į aukštąjį krėslą.
  Ant pakylos buvo du beveik vienodi krėslai, tik vieno atloše iš lauko pusės buvo auksinė, Martelių ietį vaizduojanti inkrustacija, o kito — liepsnojanti Roino saulė, kuri plaikstėsi ir ant Naimerijos laivų stiebų, kai šie pirmą kartą atplaukė į Dorną. Kapitonas pasodino princą į krėslą su ietimi ir pasitraukė.
  — Ar labai skauda? — švelniai paklausė Tajenė, miela kaip vasarą prisirpusios žemuogės. Jos motina buvo septonė ir Tajenė atrodė tiesiog nežemiškai tyra. — Gal galėčiau kaip nors tas kančias palengvinti?
  — Sakyk, ko nori, ir leisk man pailsėti. Aš pavargęs, Tajene.
  — Siuvinėju jį tau, dėde. — Tajenė išskleidė siuvinėjamos medžiagos gabalą. Jame buvo pavaizduotas jos tėvas, princas Oberinas, raitas ant eiklaus ir ištvermingo žirgo, apsivilkęs šarvus, besišypsantis. — Kai baigsiu, padovanosiu siuvinį tau, kad jį prisimintum.
  — Nė nemanau pamiršti tavo tėvo.
  — Gerai, kad pasakei. Daug yra abejojančių.
  — Lordas Taivinas žadėjo atsiųsti mums Kalno galvą.
  — Jis toks malonus, bet… mirti nuo budelio kalavijo tokiam narsuoliui kaip seras Gregoris visiškai netinka. Mes taip ilgai meldėme jam mirties, tad visai sąžininga, jog dabar jis pats jos meldžia. Žinau, kokius nuodus naudojo tėvas, — lėčiau veikiančių ir keliančių daugiau kančių už juos nėra. Netrukus net čia, Saulės Ietyje, išgirsime Kalną rėkiant.
  Princas Doranas atsiduso.
  — Obara ragina mane pradėti karą. Naima pasitenkintų ir žmogžudyste. O ko nori tu?
  — Karo, — atsakė Tajenė, — bet ne tokio, kokį įsivaizduoja Obara. Dorniečiai geriausiai kaunasi namie, tad, sakyčiau, pasigaląskime ietis ir palaukime. Kai Lanisteriai ir Taireliai mus puls, nuleisime jiems kraują perėjose ir palaidosime juos vėjo pustomuose smėlynuose, kaip jau esame pasielgę daugybę kartų.
  — Jei jie apskritai mus puls.
  — Ak, jie turės pulti, arba jiems vėl teks matyti karalystę suskaldytą, kaip kad buvo prieš mums susisaistant giminystės ryšiais su drakonais. Tėvas man taip sakė. Jis tvirtino, jog turime dėkoti Kipšui, kad atsiuntė pas mus princesę Mirselą. Ji tokia graži, ar ne? Ir aš norėčiau tokių garbanų. Ji, kaip ir jos motina, gimusi būti karaliene. — Tajenės skruostuose pasirodė duobutės. — Jausčiausi pagerbta galėdama surengti vestuves ir pasirūpinti karūnomis. Tristanas ir Mirsela tokie tyri, kad, manau, galbūt geriausiai tiktų baltasis auksas… su smaragdais, derančiais prie Mirselos akių spalvos. Na, deimantai ir perlai taip pat tiktų, svarbiausia, kad tik vaikai susituoktų ir būtų karūnuoti. Tuomet beliks paskelbti Mirselą andalų, roinarų ir Pirmųjų Žmonių karaliene, pirmąja šiuo vardu, teisėta Septynių Vesteroso Karalysčių sosto įpėdine, ir laukti pasirodant liūtų.
  — Teisėta sosto įpėdine? — prunkštelėjo princas.
  — Ji vyresnė už brolį, — paaiškino Tajenė, tarsi Doranas Martelis būtų kvailys. — Pagal įstatymus Geležinis sostas turi atitekti jai.
  — Pagal Domo įstatymus.
  — Kai gerasis karalius Deironas vedė princesę Miriją ir atsikvietė mus į savo karalystę, buvo sutarta, kad Dorne visuomet galios dorniečių teisė. O dabar Mirsela ir yra Dorne.
  — Taigi, — nenoriai pritarė jis. — Leisk man pagalvoti.
  Tajenė pyktelėjo.
  — Per daug galvoji, dėde.
  — Šit kaip?
  — Taip sakė tėvas.
  — Oberinas galvodavo per mažai.
  — Kai kurie žmonės galvoja, nes bijo veikti.
  — Baimė ir atsargumas — toli gražu ne tas pats.
  — Ak, melsiuosi, kad niekada nepamatyčiau tavęs išsigandusio, dėde. Jei taip nutiktų, gali pamiršti kvėpuoti.
  Ir ji pakėlė ranką…
  Kapitonas dunkstelėjo į marmurines grindis ilgojo kirvio kotu.
  — Per daug sau leidi, miledi. Prašyčiau nulipti nuo pakylos.
  — Nieko bloga nenorėjau, kapitone. Myliu dėdę ir žinau, kad jis mylėjo mano tėvą. — Tajenė priklaupė priešais princą. — Pasakiau viską, ką norėjau, dėde. Atleisk, jei įžeidžiau; aš baisiai sielvartauju. Ar tu mane vis dar myli?
  — Ir visada mylėsiu.
  — Tuomet palaimink mane ir aš jau eisiu.
  Akimirką padvejojęs, Doranas uždėjo ranką dukterėčiai ant galvos.
  — Būk narsi, vaike.
  — Ak, kaip galėčiau narsi nebūti? Juk esu jo duktė.
  Vos jai išėjus, prie pakylos atskubėjo meisteris Kaleotas.
  — Mano prince, juk ji ne… Ak, parodyk man ranką. — Pirmiausia jis atidžiai apžiūrėjo delną, tada atsargiai plaštaką apvertė ir pauostė princo pirštus. — Ne, viskas gerai. Gerai. Įbrėžimų nėra, taigi…
  Princas patraukė ranką.
  — Meisteri, ar galiu tave sutrukdyti ir paprašyti aguonpienio? Pakaks ir mažyčio puodelio.
  — Aguonpienio. Taip, žinoma.
  — O dabar turiu pagalvoti, — švelniai, bet ryžtingai pasakė Doranas Martelis ir Kaleotas nuskubėjo prie laiptų.
  Lauke nusileido saulė. Šviesa po kupolu virto melzgana prieblanda ir visi deimantai ant marmurinių grindų išblėso. Princas sėdėjo aukštajame krėsle po Martelių ietimi iš skausmo išbalęs kaip drobė. Po ilgai trukusios tylos, jis kreipėsi į Erėją Hotą.
  — Kapitone, — tarė, — ar sargybiniai man visiškai ištikimi?
  — Ištikimi. — Kapitonas nesumojo, ką daugiau atsakyti.
  — Visi? Ar tik kai kurie?
  — Jie geri vyrai. Geri dorniečiai. Jie vykdys tavo įsakymus. — Hota vėl dunkstelėjo į grindis ilgojo kirvio kotą. — Atnešiu tau galvą kiekvieno vyro, kuris tave išduos.
  — Nenoriu galvų. Noriu klusnumo.
  — Jie klausys. — Tarnauk. Paklusk. Gink. Paprasti žodžiai paprastiems žmonėms. — Kiek reikia vyrų?
  — Tai leisiu nuspręsti tau pačiam. Gali būti, jog keli geri vyrai pasitarnautų mums labiau už dvi dešimtis. Noriu, kad tai būtų padaryta kuo greičiau, tyliai ir nepraliejus kraujo.
  — Suprantu, greitai, tyliai ir nepraliejus kraujo. Koks tavo įsakymas?
  — Surask mano brolio dukteris, paimk jas savo globon ir uždaryk į celes Ieties bokšto viršuje.
  — Smėlio Gyvates? — Kapitonui išdžiūvo gerklė. — Visas… visas aštuonias, mano prince? Mažyles taip pat?
  Princas susimąstė.
  — Elarijos mergaitės per mažos, kad keltų pavojų, bet yra žmonių, kurie galėtų panaudoti jas prieš mane. Būtų geriau turėti jas saugiai uždarytas ir po ranka. Taip, ir mažyles, bet pirmiausia — Tajenę, Naimeriją ir Obarą.
  — Kaip princas įsakys. — Kapitonas jautėsi prislėgtas. Mano mažajai princesei tai nepatiks. — O Sarelą? Ji suaugusi moteris, jau beveik dvidešimties.
  — Sarelai nieko negaliu padaryti, tik melstis, kad ji sveiko proto turi daugiau už savo seseris, nebent ji grįžtų į Dorną. Palik ją ramybėje, tegul… žaidžia. Surink kitas. Neužmigsiu, kol nežinosiu, kad visos jos saugios ir uždarytos.
  — Bus padaryta. — Kiek padvejojęs kapitonas pridūrė: — Kai ši žinia pasklis gatvėse, prasčiokai visai pasius ir ims klykti.
  — Visas Domas pasius, — pavargęs tarė Doranas Martelis. — Man belieka melstis, kad Karaliaus Uoste jų klykimą išgirstų lordas Taivinas, mat tuomet jis žinos, kokį ištikimą bičiulį turi Saulės Ietyje.

  # Sersėja

  Ji sapnavo, kad sėdi Geležiniame soste, iškilusi aukštai virš jų visų.
  Dvariškiai buvo žemai ir atrodė lyg ryškiaspalviai peliukai. Didingi lordai ir išdidžios ledi klaupėsi prieš ją. Narsūs jauni riteriai dėjo jai po kojomis kalavijus ir meldė malonių, o karalienė žvelgė žemyn ir jiems šypsojosi. Kol staiga, tarsi iš niekur, išdygo neūžauga, rodydamas į ją pirštu ir garsiai kvatodamas. Lordai ir ledi taip pat ėmė kikenti, prisidengę delnais burnas ir taip slėpdami šypsenas. Tik tada karalienė susigriebė esanti nuoga.
  Apimta siaubo, ji mėgino prisidengti rankomis. Jai susigūžus ir stengiantis paslėpti savo gėdą, Geležinio sosto smaigai ir ašmenys žalojo kūną. Plieniniai dantys smigo į sėdmenis ir jos kojomis sruvo raudonas kraujas. Kai norėjo atsistoti, pėdos slystelėjo ir įsmuko į spragą tarp suvytų metalo gijų. Kuo narsiau ji kovojo, tuo tvirčiau sostas laikė ją savo glėbyje, draskydamas krūtis ir pilvą, pjaustydamas rankas ir kojas tol, kol šios pasidarė slidžios, raudonos ir ėmė blizgėti.
  O brolis apačioje visą laiką šokinėjo ir kvatojosi.
  Ausyse tebeskambant jo juokui, Sersėja pajuto, kad kažkas švelniai palietė jai petį, ir staiga pakirdo iš miego. Akimirką jai pasirodė, jog ta ranka — iš sapnuoto košmaro, ir ji šūktelėjo, bet tai buvo tik Sinelė. Tarnaitė atrodė išbalusi ir išsigandusi.
  Mudvi čia ne vienos, suprato karalienė. Aplink jos lovą driekėsi šešėliai, buvo matyti siluetai augalotų vyrų, po kurių apsiaustais tviskėjo šarvinių marškinių plienas. Ginkluotiems vyrams čia nebuvo kas veikti. Kur mano sargyba? Miegamajame buvo tamsu, švietė tik žibintas, kurį aukštai iškėlęs laikė vienas iš įsibrovėlių. Neturiu išsiduoti, kad bijau. Sersėja nusibraukė miegant susivėlusius plaukus ir paklausė:
  — Ko iš manęs norite?
  Į žibinto skleidžiamos šviesos ratą įžengė vyras, ir ji pamatė, kad jo apsiaustas baltas.
  — Džeimi… — Sapnavau vieną brolį, o kitas atėjo manęs pažadinti.
  — Tavo malonybe… — Balsas buvo ne jos brolio. — Lordas vadas liepė tave atvesti.
  Jo plaukai buvo garbanoti kaip Džeimio, tačiau jos brolis buvo auksaplaukis, kaip ir ji, o šio vyro plaukai buvo juodi ir seniai netrinkti. Sumišusi Sersėja įsistebeilijo į jį, o jis sumurmėjo kažką apie išvietę, arbaletą ir ištarė jos tėvo vardą. Aš tebesapnuoju, dingtelėjo Sersėjai. Dar nepabudau ir mano košmaras nesibaigė. Netrukus iš palovio išlįs Tirionas ir ims iš manęs juoktis.
  Bet tai buvo paika mintis. Jos brolis uždarytas giliai požemyje, juodojoje celėje, ir šiandien turėjo mirti. Sersėja žvilgtelėjo į savo rankas ir apsuko jas delnais į viršų įsitikinti, kad tebeturi visus pirštus. Tada delnu persibraukė per žastą: oda buvo pašiurpusi, bet nesupjaustyta. Ir kojos nebuvo suraižytos, o padai sužeisti. Aš tik sapnavau, tik sapnavau. Vakar vakare per daug išgėriau, tos baimės — tik vyno sukeltos kvailystės. Kai ims temti, juoksiuosi aš. Mano vaikai bus saugūs, Tomenas užsitikrins teisę į sostą, o mano mažas susisukęs sūtrauka bus patrumpintas per visą galvą ir jau pradėjęs švinkti.
  Šalia jos stovinti Džoslina Svift padavė jai taurę. Sersėja paragavo gėrimo, — vandens su išspaustomis citrinų sultimis, — tokio rūgštaus, kad tuoj pat jį išspjovė. Ji girdėjo, kaip nakties vėjas tarškina langines, ir viską matė kažkaip keistai, labai aiškiai. Džoslina drebėjo lyg lapelis, išsigandusi kaip ir Sinelė. Prie jos stovėjo seras Osmundas Ketlblekas. Jam už nugaros stypsojo seras Borosas Blauntas ir laikė žibintą. Prie durų spietėsi Lanisterių sargybiniai, o ant jų šalmų viršaus tviskėjo paauksuoti liūtai. Jie taip pat atrodė apimti baimės. Ar gali būti? — nustebusi paklausė savęs karalienė. Ar tai gali būti tiesa?
  Ji atsikėlė ir leido Sinelei apgaubti pečius naktiniu apsiaustu, kad paslėptų savo nuogumą. Sustingusiais ir negrabiais pirštais Sersėja pati susisegė diržą.
  — Nuo mano lordo tėvo sargyba nesitraukia nei dieną, nei naktį, — tarė ji.
  Sersėja kalbėjo dusliai. Ji išgėrė dar gurkšnelį vandens su citrinų sultimis ir prasiskalavo burną, kad jos kvapas būtų gaivesnis. Į sero Boroso laikomo žibinto gaubtą įsmuko peteliškė; ji girdėjo vabzdžio parpimą ir matė šešėlius sparnelių, besiplakančių į gaubto stiklą.
  — Sargybiniai buvo savo postuose, tavo malonybe, — paaiškino Osmundas Ketlblekas. — Už židinio radome slaptas duris. Slaptą kelią. Lordas vadas nusileido pažiūrėti, kur jis veda.
  — Džeimis? — Netikėtai tarsi audra ją apėmė siaubas. — Džeimis turi būti su karaliumi…
  — Berniukui nieko bloga nenutiko. Jo saugoti seras Džeimis pasiuntė gerą dešimtį vyrų. Jo malonybė ramiai miega.
  Tegul jis sapnuoja gražesnį sapną nei maniškis ir pabunda maloniau.
  — Kas dabar yra pas karalių?
  — Ši garbė teko serui Lorui, tai turėtų tau patikti.
  Bet Sersėjai tai visai nepatiko. Taireliai tiktai tarnai, kuriuos karaliai drakonai iškėlė aukščiau, nei jie nusipelnė. Už jų tuštybę didesnės tik jų ambicijos. Gal seras Loras ir gražus kaip mergelės sapnas, bet po tuo baltu apsiaustu jis vis tiek Tairelis iki kaulų smegenų. Kiek Sersėja žinojo, bjaurus šios nakties nusikaltimas buvo sugalvotas ir subrandintas Haigardene.
  Tačiau tai tebuvo įtarimas, kurio ji nedrįso išreikšti žodžiais.
  — Duokite man kelias minutes apsirengti. Sere Osmundai, palydėsi mane į Rankos bokštą. Sere Borosai, pakelk kalėjimo sargus ir įsitikink, ar neūžauga tebėra savo celėje.
  Sersėjai liežuvis neapsivertė ištarti jo vardo. Jis niekada nebūtų išdrįsęs pakelti rankos prieš tėvų, tarė ji sau, tačiau tikra nebuvo.
  — Kaip tavo malonybė įsakys.
  Blauntas padavė žibintą serui Osmundui. Sersėjai palengvėjo, kai pamatė tolstančią jo nugarą. Nereikėjo tėvui leisti jam vėl apsivilkti balto apsiausto. Tas vyras pasirodė esąs bailys.
  Kol jie išėjo iš Meigoro tvirtovės, dangus ėmė mėlti, nors žvaigždės tebešvietė. Visos, išskyrus vienų, dingtelėjo Sersėjai. Vakaruose spindėjusi ryški žvaigždė nukrito, ir dabar naktys bus tamsesnės. Eidama per pakeliamąjį tiltą, po kuriuo žiojėjo išdžiūvęs apsauginis griovys, ji sustojo ir įsistebeilijo į žemai stirksančius nusmailintus mietus. Jie nebūtų drįsę man meluoti apie tėvo mirtį.
  — Kas jį rado?
  — Vienas iš sargybinių, — atsakė seras Osmundas. — Lumas. Jis nuėjo savo reikalu ir rado jo šviesybę lordą išvietėje.
  Ne, negali būti. Liūtas taip nemiršta. Karalienė jautėsi keistai rami. Prisiminė, kaip kadaise, kai dar buvo maža mergaitė, jai iškrito pirmas dantis. Jai neskaudėjo, bet buvo taip keista jausti tarp dantų atsiradusį tarpą, kad negalėjo susilaikyti ir vis lietė jį liežuviu. Dabar pasaulyje, ten, kur stovėjo tėvas, liks tuščia vieta, o tuštuma visuomet užsipildo…
  Jei Taivinas Lanisteris iš tiesų nebegyvas, tai niekas negali jaustis saugus… juolab sostą užimantis jos sūnus. Mirus liūtui, jo vietą užima menkesni plėšrūnai: šakalai, grifai ir laukiniai šunys. Ir jie, kaip visuomet, mėgins nustumti ją į šalį. Jai reikėtų veikti greitai, taip greitai, kaip veikė mirus Robertui. Tai gali būti Stanio Barateono statytinio darbas. Taip pat gali būti, jog tai — dar vieno miesto puolimo pradžia. Sersėja tikėjosi, kad neklysta. Tegul jis ateina. Sutriuškinsiu jo pajėgas, kaip jas sutriuškino tėvas, ir šį kartų jis žus. Stanio Sersėja nebijojo, kaip ir Meiso Tairelio. Ji nieko nebijojo. Juk buvo Uolos duktė, liūtė. Daugiau nebus jokių kalbų apie tai, kad prievarta už ko nors tekėčiau. Dabar Kasterlių Uola ir visa Lanisterių giminės galia priklausė jai. Daugiau niekas niekada negalės numoti į ją ranka. Net kai Tomenui nebereikės regentės, Kasterlių Uolos ledi įtaka karalystėje bus didžiulė.
  Tekanti saulė bokštų viršūnes nudažė ryškiai raudonai, bet pasieniuose dar glaudėsi naktis. Išorinėje pilyje buvo taip tylu, kad Sersėja būtų galėjusi pamanyti, jog visi joje gyvenę žmonės negyvi. Ir turėtų taip būti. Taivinui Lanisteriui nedera mirti vienam. Toks žmogus nusipelno palydos, kuri pragare tenkintų jo norus.
  Prie Rankos bokšto durų stovėjo keturi ietininkai raudonais apsiaustais ir liūtų figūromis papuoštais šalmais.
  — Be mano leidimo niekas neturi teisės nei įeiti, nei išeiti, — pasakė jiems Sersėja. Įsakyti jai nebuvo sunku. Mano tėvas irgi kalbėdavo griežtai.
  Bokšto viduje deglų dūmai dirgino jai akis, bet Sersėja neašarojo, kaip nebūtų ašarojęs ir jos tėvas. Aš esu… vienintelis tikras sūnus, kurį jis turėjo. Sersėjai lipant, jos batų pakulnės kaukšėjo į akmenis, be to, ji girdėjo sero Osmundo žibinto gaubte smarkiai besiblaškančios peteliškės parpimą. Žūk, suirzusi pagalvojo ji, skrisk į liepsną ir sudek.
  Laiptų viršuje sargybą ėjo dar du raudonus apsiaustus vilkintys vyrai. Sersėjai praeinant, Raudonasis Lesteris burbtelėjo kelis užuojautos žodžius. Karalienė alsavo greitai, negiliai, krūtinėje daužėsi širdis. Laiptai, tarė ji sau, šiame prakeiktame bokšte per daug laiptų. Sersėjai dingtelėjo, kad reikėtų jį nugriauti.
  Koridoriuje buvo prisigrūdę pašnibždomis kalbančių kvailių, tarsi lordas Taivinas būtų miegojęs, o jie būtų bijoję jį pažadinti. Sargybiniai ir tarnai pasitraukė užleisdami jai kelią, pražiotomis burnomis. Sersėja matė rausvas jų dantenas ir krutančius liežuvius, bet jų žodžiai buvo beprasmiai kaip peteliškės sparnelių plazdėjimas. Ką jie čia veikia? Iš kur sužinojo? Tiesą sakant, apie nelaimę pirmiausia turėjo sužinoti ji. Ji buvo karalienė regentė, ar jie tai pamiršo?
  Prie rankos miegamojo stovėjo seras Merinas Trentas, apsivilkęs baltus šarvus ir užsimetęs ant pečių apsiaustą. Jo šalmo antveidis buvo pakeltas, o paakiuose susimetę tokie odos kapšeliai, jog atrodė, kad jis vis dar snūduriuoja.
  — Nuvyk šalin tuos žmones, — liepė jam Sersėja. — Ar mano tėvas išvietėje?
  — Jie parnešė jį atgal į miegamąjį, miledi.
  Seras Merinas stumtelėjęs atidarė Sersėjai duris.
  Pro langines besiskverbianti ryto šviesa krito įkypais auksiniais brūkšniais ant meldų, kuriais buvo nuklotos miegamojo grindys. Prie lovos klūpojo jos dėdė Kevanas ir mėgino melstis, tačiau jam sunkiai sekėsi tarti žodžius. Sargybiniai stoviniavo prie židinio. Slaptos durys židinio gilumoje, už pelenų, apie kurias kalbėjo seras Osmundas, buvo ne didesnės už duonkepės angą ir žiojėjo plačiai atvertos. Norinčiam pro jas išlįsti vyrui teko ropoti keturpėsčiam. Bet Tirionas — tik pusvyris. Ši mintis ją supykdė. Ne, juk neūžauga uždarytas požemio celėje. Tai negali būti jo darbas. Stanis, tarė sau Sersėja, čia bus prikišęs nagus Stanis. Mieste jis tebeturi savo šalininkų. Tai jis arba Taireliai…
  Raudonojoje pilyje seniai sklido kalbos apie slaptus koridorius. Girdi, Meigoras Žiaurusis išžudė pilį stačiusius vyrus, kad šie niekam neišplepėtų to, ką žinojo. Kiek dar miegamųjų turi slaptas duris? Sersėjai prieš akis staiga iškilo neūžauga, išslenkantis iš už Tomeno miegamojo gobelenų su durklu rankoje. Tomenas stropiai saugomas, raminosi ji. Bet ir lordas Taivinas buvo apsuptas sargybinių.
  Pirmąsias kelias akimirkas Sersėja mirusiojo nepažino. Taip, jo plaukai kaip jos tėvo, tačiau tai tikrai kitas vyras, smulkesnis ir gerokai vyresnis. Jo naktiniai marškiniai buvo pakelti ir atsmaukti ant krūtinės, tad nuo pusiaujo buvo visiškai nuogas. Arbaleto strėlė pataikė jam į papilvę, tarp bambos ir vyriškumo, ir įsmigo taip giliai, kad lauke buvo matyti tik plunksnos. Kruvini jo gaktiplaukiai buvo suskretę ir styrojo. Dar daugiau kraujo buvo sudžiūvę aplink bambą.
  Nuo jo sklindantis kvapas surietė Sersėjai nosį.
  — Ištraukite arbaleto strėlę, — liepė Sersėja. — Juk jis — karaliaus ranka!
  Ir mano tėvas. Mano lordas tėvas. Ar turėčiau klykti ir rautis plaukus nuo galvos? Žmonės pasakojo, kad Ketlina Stark nagais kruvinai susiraižė veidą, kai Frėjai nužudė jos brangųjį Robą. Norėtum to, tėve? — troško pasiklausti ji. Ar tau labiau patiktų, jei likčiau stipri? Ar verkei, kai mirė tavo tėvas? Kai mirė senelis, Sersėjai buvo tik vieneri metai, bet tą istoriją ji žinojo. Lordas Titas labai nutuko ir vieną dieną, lipant laiptais pas meilužę, jam plyšo širdis. Kai tai nutiko, jos tėvas buvo Karaliaus Uoste, mat ten tarnavo kaip karaliaus Pamišėlio ranka. Jųdviejų su Džeimiu vaikystėje lordas Taivinas dažnai būdavo išvykęs į Karaliaus Uostą. Jei sužinojęs apie tėvo mirtį jis ir verkė, tai verkė ten, kur niekas negalėjo matyti jo ašarų.
  Karalienė skausmingai suleido nagus sau į delnus.
  — Kaip galėjote jį šitokį palikti? Mano tėvas buvo trijų karalių ranka, įtakingiausias iš visų vyrų, kada nors gyvenusių Septyniose Karalystėse. Jo garbei turi skambėti varpai, kaip kad skambėjo mirus Robertui. Jo kūną reikia nuprausti ir aprengti taip, kaip dera jo padėties žmogui, — šermuonėlių kailiais, aukso ir tamsiai raudono šilko rūbais. Kur Paišelis? Kur Paišelis? — Ji kreipėsi į sargybinius: — Raukšlėtasis, atvesk didįjį meisterį Paišelį. Jis turi pasirūpinti lordu Taivinu.
  — Meisteris jį jau matė, tavo malonybe, — paaiškino Raukšlėtasis. — Atėjo, pažiūrėjo ir išėjo pakviesti tyliųjų seserų.
  Man jie pranešė paskutinei. Suvokusi tai, Sersėja taip supyko, kad vos begalėjo ištarti žodį. O Paišelis, užuot tepęsis savo švelnias raukšlėtas rankas, išbėgo pasiųsti žinios. Iš to senio jokios naudos.
  — Suraskite meisterį Balabarą, — įsakė ji. — Suraskite meisterį Frenkeną. Kurį nors. — Raukšlėtasis ir Trumpaausis klusniai išbėgo. — Kur mano brolis?
  — Tunelyje. Čia yra šachta su geležinėmis kopėčiomis ir į akmenį įleistais skersiniais. Seras Džeimis nusileido pažiūrėti, ar ji gili.
  Jis turi tik vieną ranką! — norėjo sušukti jiems Sersėja. Reikėjo leistis kuriam iš jūsų. Džeimis neturėtų laipioti kopėčiomis. Gali būti, kad tėvo žudikai ten, žemai, laukia jo. Jos dvynys brolis niekada nebuvo per daug apdairus, regis, net prarasta plaštaka neišmokė jo atsargumo. Sersėja jau ketino įsakyti sargybiniams, kad leistųsi paskui Džeimį ir padėtų jam užlipti, bet tuo metu grįžo Raukšlėtasis ir Trumpaausis, vedini žilu vyru.
  — Tavo malonybe, — tarė Trumpaausis, — jis tvirtina esąs meisteris.
  Vyras žemai nusilenkė.
  — Kuo galiu pasitarnauti tavo malonybei?
  Jo veidas atrodė kažkur matytas, bet Sersėja šio žmogaus nepažino. Senas, bet ne toks senas kaip Paišelis. Šis vyras dar turi šiek tiek jėgų. Jis buvo aukštas, nors ir truputį gunktelėjęs, o aplink jo įžūlias žydras akis buvo matyti raukšlelės. Jo kaklas plikas.
  — Nenešioji meisterio grandinės.
  — Iš manęs ją atėmė. Aš Kiburnas, tavo malonybe. Gydžiau tavo broliui ranką.
  — Norėjai pasakyti, bigę.
  Dabar Sersėja jį prisiminė. Kiburnas atvyko kartu su Džeimiu iš Harenholo.
  — Tiesa, išsaugoti serui Džeimiui plaštakos aš negalėjau. Tačiau mano gydymo įgūdžiai išgelbėjo jam likusią rankos dalį ir galbūt gyvybę. Citadelėje didieji meisteriai iš manęs atėmė grandinę, bet negalėjo atimti sukauptų žinių.
  — Pakaks ir tavęs, — nusprendė Sersėja. — Bet jei mane apvilsi, žinok, kad prarasi kur kas daugiau nei grandinę. Ištrauk iš tėvo pilvo arbaleto strėlę ir paruošk jo kūną atiduoti tyliosioms seserims.
  — Kaip karalienė įsakys. — Kiburnas priėjo prie lovos, sustojo, paskui atsigręžęs paklausė: — O ką daryti su mergina, tavo malonybe?
  — Su kokia mergina?
  Antro lavono Sersėja nepastebėjo. Ji žengė prie lovos, vienu mostu nubloškė krūvą kruvinų antklodžių ir išvydo ją — nuogą, šaltą ir rausvą, išskyrus… veidą, kuris buvo pajuodęs kaip Džofo per vestuvių puotą. Susikibusių auksinių rankų grandinė buvo giliai įsirėžusi į kaklą ir taip stipriai užveržta, kad net pažeidė odą. Sersėja sušnypštė nelyginant įsiutusi katė:
  — Ką ji čia veikia?
  — Mes ją čia radome, tavo malonybe, — atsakė Trumpaausis. — Ji Kipšo kekšė.
  Tarsi tai būtų paaiškinę, kodėl mergina čia atsidūrė.
  Mano tėvas su kekšėmis negulėjo, pagalvojo Sersėja. Mirus mūsų motinai, jis daugiau niekada nepalietė moters. Ji šaltai dėbtelėjo į sargybinį.
  — Tai ne… kai mirė lordo Taivino tėvas, jis grįžo į Kasterlių Uolą ir rado… tokios reputacijos moterį… apsikarsčiusią jo ledi motinos papuošalais ir dėvinčią jos drabužius. Lordas Taivinas nuvilko jai ir tuos drabužius, ir visus kitus. Dvi savaites ji nuoga buvo vedžiojama po Lanisportą, kad kiekvienam sutiktam vyrui prisipažintų esanti vagilė ir paleistuvė. Štai kaip lordas Taivinas elgdavosi su kekšėmis. Jis niekada… ši mergina turėjo čia ateiti kokiu nors kitu tikslu, o ne…
  — Galbūt jo malonybė lordas kvotė merginą, norėdamas ką nors sužinoti apie jos šeimininkę? — gūžtelėjo Kiburnas. — Girdėjau, jog Sansa Stark dingo tą pačią naktį, kai buvo nužudytas karalius.
  — Taip ir bus, — mielai pritarė šiai minčiai Sersėja. — Žinoma, jis ją kvotė. Dėl to nėra ko abejoti.
  Sersėjai prieš akis iškilo besityčiojantis Tirionas, išsiviepęs kaip beždžionė su nosies liekana. „Nėra geresnio būdo ją kvosti, tik nurengus ir liepus plačiai išsižergti, ar ne? — sušnabždėjo neūžauga. — Ir aš norėčiau ją taip kvosti.“
  Karalienė nusigręžė. Nežiūrėsiu į ją. Staiga ji net nebegalėjo likti viename kambaryje su numirėle. Sersėja prasispraudė pro Kiburną ir spruko į koridorių.
  Prie sero Osmundo prisidėjo jo broliai Osnis ir Osfrydas.
  — Rankos miegamajame yra moters lavonas, — pasakė ji Ketlblekų trijulei. — Niekas niekada neturi sužinoti, kad ji ten buvo.
  — Taip, miledi. — Sero Osnio skruostą buvo švelniai apdraskiusi kita Tiriono kekšė. — O ką mums su ja daryti?
  — Sušerkite ją šunims. Raskite jai kokį nors meilužį. Kas man rūpi? Jos čia niekada nebuvo. Išlupsiu liežuvį kiekvienam, kuris mėgins tvirtinti priešingai. Supratote?
  Osnis ir Osfrydas susižvalgė.
  — Taip, tavo malonybe.
  Sersėja nusekė paskui juos į kambarį ir matė, kaip broliai suvyniojo merginos kūną į kruvinas tėvo paklodes. Šaja,ji buvo vardu Šaja. Paskutinį kartą jiedvi šnekėjosi dvikovos, turėjusios patvirtinti arba paneigti neūžaugos kaltę, išvakarėse, kai ta besišypsanti Domo gyvatė sutiko už jį kautis. Šaja prašė palikti jai kelis papuošalus, kuriuos buvo padovanojęs Tirionas, ir priminė Sersėjos duotus pažadus, — didelį namą mieste ir riterį, kuris turėjo ją vesti. Karalienė jai tiesiai pasakė, kad kekšė iš jos nieko negaus, kol nepasakys, kur pasislėpė Sansa Stark. „Buvai jos tarnaitė. Ir nori mane įtikinti, kad nieko nežinojai apie jos planus?“ — paklausė ji. Šaja išėjo apsiašarojusi.
  Seras Osfrydas suvyniotą kūną persimetė per petį.
  — Noriu tos grandinės, — tarė Sersėja. — Žiūrėkite, nesubraižykite aukso. — Osfrydas linktelėjo ir pažvelgė į duris. — Ne, tik ne per kiemą. — Ji mostelėjo į slaptąsias duris. — Čia yra į požemius vedančios kopėčios. Neškite ją tuo keliu.
  Serui Osfrydui priklaupus priešais židinį, plykstelėjo ryškesnė šviesa ir karalienė išgirdo kažkokį triukšmą. Susilenkęs nelyginant senė pasirodė Džeimis, o jam iš po padų kilo paskutinio lordo Taivino ugniakuro suodžių debesėliai.
  — Iš kelio, — įsakė jis Ketlblekams.
  Sersėja pripuolė prie jo.
  — Radai juos? Radai žudikus? Kiek jų buvo?
  Jų, be abejo, turėjo būti daugiau nei vienas. Vienas vyras nebūtų nužudęs jos tėvo.
  Jos brolio dvynio veide buvo matyti nuovargis.
  — Šachta leidžiasi į galeriją, į kurią veda gal šeši tuneliai. Jie visi uždaryti geležiniais vartais, o šie apjuosti grandinėmis ir užrakinti. Turiu rasti raktus. — Džeimis apsidairė po miegamąjį. — Kad ir kas tai padarė, jis dar gali slėptis bokšte. Ten tikras tunelių labirintas ir viskas skendi tamsoje.
  Sersėja įsivaizdavo Tirioną, tapsenantį tarp sienų kaip kokia didžiulė žiurkė. Ne. Nebūk kvaila. Neūžauga tūno celėje.
  — Paimkite kūjus ir daužykite sienas. Jei reikės, sugriaukite visą bokštą. Noriu, kad juos rastumėte. Kad ir kas tai padarė. Noriu, kad tie niekšai būtų nužudyti.
  Džeimis ją apglėbė ir prispaudė sveikąją ranką seseriai prie strėnų. Džeimis dvokė pelenais, bet jo plaukuose žaidė ryto saulė ir jie spindėjo tarsi auksiniai. Ji troško palenkti Džeimio galvą ir jį pabučiuoti. Vėliau, tarė ji sau, vėliau jis ateis pas mane ieškodamas paguodos.
  -r Mes jo įpėdiniai, Džeimi, — sušnabždėjo Sersėja. — Mūsų pareiga baigti jo pradėtą darbą. Turi užimti tėvo vietą ir tapti karaliaus ranka. Turbūt dabar ir pats supranti. Tomenui tavęs reikės…
  Staiga Džeimis atšlijo nuo jos, pakėlė ranką ir prikišo bigę jai prie veido.
  — Ranka be rankos? Nevykęs pokštas, sese. Neprašyk, kad imčiausi valdyti.
  Jųdviejų dėdė girdėjo šį piktą atsakymą. Girdėjo jį ir Kiburnas, ir Ketlblekai, sunkiai vilkę savo ryšulį per židinio pelenus. Tuos žodžius girdėjo net sargybiniai — Raukšlėtasis, Houkas, vadinamas Arklio Koja, ir Trumpaausis. Iki vakaro visi pilyje apie tai žinos. Sersėja pajuto kaistant skruostus.
  — Valdyti? Apie valdymą nieko nesakiau. Kol sūnus sulauks tinkamo amžiaus, valdysiu aš pati.
  — Net nežinau, ko man labiau gaila, — tarė jos brolis, — Tomeno ar Septynių Karalysčių.
  Tada Sersėja jam trenkė. Vikriai kaip katinas Džeimis kilstelėjo ranką norėdamas atremti smūgį, bet… šis katinas vietoj dešinės letenos turėjo tik bigę. Sersėjos pirštai ant jo skruosto paliko raudonas žymes.
  Išgirdęs pliaukštelėjimą, jų dėdė atsistojo.
  — Jūsų tėvas guli čia negyvas. Turėkite padorumo ir kivirčytis eikite kitur.
  Atsiprašydamas Džeimis nulenkė galvą.
  — Atleisk mums, dėde. Sesuo paklaikusi iš sielvarto. Ji užsimiršo.
  Už tai Sersėja norėjo jam trenkti dar kartą. Turbūt išprotėjau manydama, kad jis galėtų būti ranka. Ji greičiau būtų panaikinusi šias pareigas. Ar iš karaliaus rankos ji buvo sulaukusi ko nors kita, o ne sielvarto? Jonas Arinas į jos lovą įgrūdo Robertą Barateoną, o prieš jo mirtį dar ėmė šniukštinėti ir domėtis jųdviejų su Džeimiu santykiais. Paskui Arino darbą perėmė Edardas Starkas; dėl jo kišimosi Sersėja buvo priversta atsikratyti Roberto greičiau, nei būtų norėjusi, nespėjusi sutvarkyti reikalų su įkyriais jo broliais. Tirionas pardavė dorniečiams Mirselą, vieną iš jos sūnų pavertė įkaitu, o kitą nužudė. O kai lordas Taivinas grįžo į Karaliaus Uostą.
  Kitas karaliaus ranka žinos savo vietą, prisiekė ji. Juo turėjo tapti seras Kevanas. Jos dėdė buvo stiprus, išmintingas ir visiškai klusnus. Kaip ir tėvas, Sersėja galėjo juo pasitikėti. Ranka su galva nesiginčija. Sersėja turėjo valdyti karalystę, bet jai reikėjo žmonių, kurie padėtų. Paišelis buvo slidus kaip šliužas ir palaižūnas, Džeimis kartu su plaštaka prarado ir drąsą, o Meisu Taireliu ir jo bičiuliais Redvainu ir Rovanu nebuvo galima pasitikėti. Sersėja pamanė, kad jie galėjo prikišti nagus prie šio nužudymo. Lordas Tairelis turėjo suprasti, kad, kol Taivinas Lanisteris gyvas, jis niekada nevaldys Septynių Karalysčių.
  Su juo turėsiu elgtis atsargiai. Mieste buvo daug jo vyrų, jam net pavyko įtaisyti į karaliaus sargybą vieną iš savo sūnų, be to, jis ketino įbrukti Tomenui į lovą savo dukterį. Sersėja vis dar tūžo prisiminusi, kad tėvas sutiko, jog Tomenas susižadėtų su Mardžere Tairel. Mergina du kartus už jį vyresnė ir jau du kartus likusi našle. Meisas Tairelis tvirtino, kad jo duktė vis dar nekalta, bet Sersėja tuo abejojo. Džofris buvo nužudytas dar nespėjęs su ja sugulti, bet anksčiau ji buvo ištekėjusi už Renlio… Vyrui gali labiau patikti prieskoniais pagardintas vynas, bet jei padėsi jam prieš nosį bokalą alaus, jis netruks jį išmaukti. Sersėjai dingtelėjo, kad reikia liepti lordui Veiriui kuo daugiau apie tai sužinoti.
  Ir staiga ji sustojo kaip įbesta. Veirį buvo visai pamiršusi. Jis turėtų būti čia. Jis visuomet čia būna. Vos tik Raudonojoje pilyje įvykdavo kas nors svarbaus, eunuchas išdygdavo tarsi iš niekur. Čia yra Džeimis ir dėdė Kevanas, Paišelis buvo atėjęs ir išėjo, bet Veiris nepasirodė. Sersėjai nugara nuėjo pagaugais. Jis prisidėjo prie šio nusikaltimo. Tikriausiai išsigando, kad tėvas nori nukirsti jam galvą, tad nusprendė smogti pirmas. Lordas Taivinas to pamaivos šnabždūnų vadovo niekada nemėgo. Ir jei apskritai kas nors žinojo Raudonosios pilies paslaptis, tai, be abejonės, šnabždūnų vadovas. Matyt, jis susimokė su lordu Staniu. Šiaip ar taip, jie abu priklausė Roberto tarybai…
  Sersėja žengė prie miegamojo durų, kur stovėjo seras Merinas Trentas.
  — Trentai, atvesk man lordą Veirį. Jei reikės — klykiantį ir besimuistantį, bet gyvą ir sveiką.
  — Klausau, tavo malonybe…
  Bet vos tik vienas karaliaus sargybos vyras išėjo, grįžo kitas. Seras Borosas Blauntas buvo įraudęs ir nuo lėkimo laiptais šnopavo.
  — Dingo, — pamatęs karalienę, pūtuodamas pranešė jis. Ir priklaupė. — Kipšas… Jo celės durys atidarytos, tavo malonybe… Jo niekur nė kvapo…
  Vis dėlto sapnas buvo tikroviškas.
  — Daviau įsakymus, — tarė Sersėja. — Jis turėjo būti saugomas dieną ir naktį…
  Blaunto krūtinė smarkiai kilnojosi.
  — Trūksta ir vieno kalėjimo prižiūrėtojo. Jo vardas Rugenas. Du kitus radome miegančius.
  Sersėja vos susilaikė neėmusi rėkti.
  — Tikiuosi, neprižadinai jų, sere Borosai? Tegul miega.
  — Tegul miega? — suplukęs ir sutrikęs jis pakėlė akis. — Klausau, tavo malonybe. Ar ilgai leisti jiems…
  — Amžinai. Pasirūpink, kad jie užmigtų amžiams, sere. Nepakęsiu poste miegančių sargybinių.
  Jis dar bokšte. Jis nužudė tėvą, motiną ir Džoją. Karalienė žinojo, kad neūžauga ateis ir pas ją, kaip toje prieblandos gaubiamoje palapinėje ir išpranašavo senė. Atvirai iš jos pasijuokiau, bet ji turi galių. Kraujo laše regėjau savo ateitį. Savo pražūtį. Sersėjai pakirto kojas. Seras Borosas norėjo paimti ją už rankos, bet, pajutusi jo prisilietimą, karalienė pasitraukė. Tas vyras galėjo būti vienas iš Tirionui ištikimų žmonių.
  — Neliesk manęs, — tarė ji. — Dink!
  Ji nusvirduliavo prie ilgo medinio suolo su aukšta atrama.
  — Tavo malonybe… — tarstelėjo Blauntas. — Gal atnešti vandens?
  Trokštu kraujo, ne vandens. Tiriono kraujo, to sūtraukos kraujo. Akyse ėmė suktis deglai. Sersėja užsimerkė ir jai prieš akis iškilo išsišiepęs neūžauga. Ne, pagalvojo ji, ne, jau beveik buvau tavęs atsikračiusi. Bet Tiriono pirštai palietė Sersėjos kaklą ir ji pasijuto palengva smaugiama.

  # Brienė

  Ieškau trylikos metų mergaitės, — kreipėsi ji į pražilusią šeimininkę, stovinčią prie kaimo šulinio. — Ji kilminga ir labai graži, mėlynakė ir rusvaplaukė. Gali būti, kad keliauja su stuomeningu keturiasdešimtmečiu riteriu arba su juokdariu. Gal matei ją?
  — Nepamenu, kad būčiau mačiusi, sere, — atsakė moteris, krumpliais trindamasi kaktą. — Bet turėsiu galvoje, pažadu.
  Nematė jos nei kalvis, nei kaimo septoje tarnaujantis septonas, nei kiaules genantis kiauliaganys, nei mergaitė, darže raunanti svogūnus, nei kiti paprasti žmonės, kuriuos Tarto Mergelė rado iš pinučių ir molio nukrėstose Rosbio lūšnelėse. Bet rankų ji nenuleido. Tai trumpiausias kelias į Prieblandos Slėnįy tarė sau Brienė. Jei Sansa čia prajojo, kas nors tikrai turėjo ją matyti. Prie pilies vartų to paties ji paklausė dviejų ietininkų, ant kurių skydų buvo Rosbių giminės ženklas — trys raudonos suremtos gegnės pilkšvame fone.
  — Jei pastarosiomis dienomis ji traukia keliais, neilgai bus mergaitė, — tarė senesnis sargybinis.
  O jaunesniam parūpo, ar tarpkojyje tos mergaitės plaukai taip pat rusvi.
  Čia pagalbos nesulauksiu. Vėl sėdusi ant kumelės, Brienė kitame kaimo gale pamatė liesą vaikinuką, raitą ant keršo arklio. Su juo dar nesikalbėjau, pagalvojo, bet jai nespėjus prijoti, jis pradingo už septos. Brienė nusprendė nevargti ir jo nesivyti. Greičiausiai jis nežinos daugiau už kitus. Rosbis tebuvo pakelės kaimas; Sansa nebūtų turėjusi priežasties užtrukti čia bent kiek ilgiau. Grįžusi į vieškelį, Brienė pasuko į šiaurės rytus, pro vaismedžių sodus bei miežių laukus, ir netrukus kaimelis ir pilis liko dunksoti toli už nugaros. Ji tikino save, jog ras Šansą Prieblandos Slėnyje. Jei tik ji apskritai pasirinko šį kelią.
  „Rasiu mergaitę ir ja pasirūpinsiu, — pažadėjo Brienė serui Džeimiui Karaliaus Uoste. — Dėl jos ledi motinos. Ir dėl tavęs.“ Kilnūs žodžiai, bet žadėti buvo lengva. O tesėti — sunku. Ji per ilgai užgaišo ir mieste per mažai sužinojo. Reikėjo išjoti anksčiau, tik… į kurią pusę? Sansa Stark pradingo tą pačią naktį, kai mirė Džofris, ir jei vėliau kas nors ją ir matė arba nujautė, kur ji galėjo patraukti, tai visi kaip susitarę tylėjo. Bent jau susitikę mane.
  Brienė manė, jog mergaitė išvyko iš miesto. Jei dar būtų buvusi Karaliaus Uoste, auksiniai apsiaustai būtų ją radę. Ji turėjo kažkur išvykti, tik… kur?. Jei būčiau ką tik kraujavusi mergaitė, vieniša ir apimta baimės, jei man grėstų didžiulis pavojus, kur bėgčiau? — klausė savęs Brienė. Kur aš traukčiau? Jai atsakyti į šį klausimą nebuvo sunku. Ji būtų grįžusi į Tartą, pas tėvą.
  Tačiau Sansos tėvas buvo nukirsdintas dukters akivaizdoje. Jos ledi motina taip pat buvo mirusi, nužudyta Dvyniuose, Vinterfelas, didinga Starkų tvirtovė, apiplėšta ir sudeginta, o jos žmonės išžudyti. Ji neturi namų, kur galėtų pasislėpti, nebeturi nei tėvo, nei motinos, nei brolių. Sansa galėjo būti ir artimiausiame miestelyje, ir į Ašajų plaukiančiame laive — abi galimybės buvo vienodos.
  Net jei Sansa Stark būtų norėjusi keliauti namo, kaip ji būtų juos pasiekusi? Karališkajame kelyje nebuvo saugu; tai žinojo net vaikai. Priešais Sąsmauką Keilino Griovą buvo užėmę geležiniai, o Dvyniuose tupėjo Frėjai, kurie nužudė Sansos brolį ir ledi motiną. Jei būtų turėjusi pinigų, mergaitė būtų galėjusi plaukti laivu, bet uostas Karaliaus Uoste tebebuvo sugriautas, upės vagą užgriozdino prieplaukų nuolaužos ir sudeginti bei nuskendę karo laivai. Brienė pasikalbėjo su prieplaukoje dirbančiais žmonėmis, bet nė vienas iš jų neprisiminė, kad naktį, kai buvo nužudytas karalius Džofris, iš miesto būtų išplaukęs koks nors laivas. Vienas vyras jai papasakojo, jog įlankoje nuleidęs inkarą stovėjo vienas prekybinis laivas ir prekės į krantą iš jo buvo gabenamos valtimi, bet dauguma kitų palei pakrantę plaukdavo į Prieblandos Slėnį, ten uostas buvo kaip niekad pilnas.
  Brienės kumelė buvo graži pažiūrėti ir ištverminga. Keliautojų ji sutiko daugiau, nei tikėjosi. Pro šalį sunkiai vilkdami kojas prašlepseno elgetaujantys broliai, ant kaklo pasikabinę virvelėmis parištus ir žvangančius dubenėlius. Raitas ant žirgo, kuris nebūtų padaręs gėdos jokiam lordui, prašuoliavo jaunas septonas, dar vėliau ji sutiko pulką tyliųjų seserų, kurios Brienės paklaustos tik papurtė galvas. Į pietus važiavo vilkstinė jaučių traukiamų vežimų, pripiltų javų ir prikrautų vilnos maišų, o netrukus ji aplenkė kiaules genantį piemenį ir seną moterį, keliaujančią arklių nešamais neštuvais su raitelių palyda. Brienė visų paklausė, ar jie nematė kilmingos trylikos metų mergaitės, mėlynakės ir rusvais plaukais. Ir visi atsakė nematę. Taip pat Brienė domėjosi, koks kelias jos laukia. „Nuo čia iki Prieblandos Slėnio kelias gana saugus, — pasakė jai vienas vyras, — bet už Prieblandos Slėnio yra bastūnų, o miškuose — ir tikrų plėšikų.“
  Žaliavo vien pušys ir didžiulės eglės; lapuočiai rymojo apsisupę gelsvai rusvus ir aukso spalvos apdarus arba visiškai juos nusimetę, braižydami dangų rudomis plikomis šakomis. Su kiekvienu vėjo gūsiu nuo gerokai išvažinėto kelio pakildavo debesys sūkuriuojančių sausų lapų. Jojant jie šnarėjo po Džeimio Lanisterio jai parūpintos sartos kumelės kanopomis. Lengviau rasti vėjo blaškomų lapų, nei Vesterose pasiklydusių mergaitę. Ir nejučia Brienė ėmė būgštauti, ar tik Džeimis nebus davęs jai šios užduoties norėdamas bjauriai pasišaipyti? Gal Sansa Stark jau mirusi, nukirsdinta už dalyvavimą nužudant karalių ir palaidota bevardžiame kape? Argi būtų buvęs geresnis būdas nuslėpti Sansos nužudymą, nei išsiųsti stuomeningą kvailą moteriškę iš Tarto jos ieškoti?
  Džeimis taip nebūtų pasielgęs. Jis kalbėjo nuoširdžiai. Davė man kalavijų, kurį pavadino Pažadų Tesėtoju. Be to, dabar tai neturi reikšmės. Ji pažadėjo ledi Ketlinai sugrąžinti dukteris ir šis pažadas buvo nepaprastai svarbus, nes ji prisiekė savo gyvybe, kad jį įvykdys. Anot Džeimio, jaunesnioji mergaitė buvo seniai mirusi; Arija, kurią Lanisteriai išsiuntė šiaurėn tekėti už Ruzo Boltono nesantuokinio sūnaus, buvo apsimetėlė. Taigi liko tik Sansa. Brienė privalėjo ją rasti.
  Tirštėjant sutemoms prie upokšnio ji pamatė laužą. Prie jo sėdėjo du vyrai ir kepė upėtakį, ginklus ir šarvus sukrovę po medžiu. Vienas buvo senas, kitas šiek tiek jaunesnis, bet irgi jau pagyvenęs. Pastarasis atsistojo ir žengė jos pasitikti. Jis buvo pilvotas, susiveržęs pūpsantį pilvą dėmėtos elnio odos liemenės raišteliais. Jo skruostai ir smakras buvo apžėlę susivėlusią, seniai nekirpta, tamsiai geltona barzda.
  — Turime upėtakį, kurio pakaks trims, sere! — šūktelėjo jis.
  Tai buvo ne pirmas kartas, kai Brienę žmonės palaikė vyru. Ji nusiėmė šalmą ir pasileido plaukus. Jie buvo gelsvi, nešvarių šiaudų spalvos, be to, ir šiurkštūs. Ilgi ir ploni, jie krito jai ant pečių.
  — Dėkoju, sere.
  Apšepęs riteris taip uoliai prisimerkęs į ją stebeilijosi, kad Brienė suprato, jog jis trumparegis.
  — Tu ledi, ar ne? Ginkluota ir su šarvais? Ir, dievai pasigailėkite, kokia didelei.
  — Ir aš palaikiau ją riteriu, — tarė vyresnis riteris, versdamas ant kito šono upėtakį.
  Jei Brienė būtų buvusi vyras, ją būtų vadinę augalota; tačiau kaip moteris ji buvo milžinė. Nenormali, šį žodį ji girdėjo visą gyvenimą. Jos pečiai buvo platūs, klubai — dar platesni. Kojos ilgos, o rankos storos. Krūtinė buvo raumeninga, o krūtys vos matėsi. Jos plaštakos buvo stambios, o pėdos didelės. Be to, ji buvo labai negraži: strazdanotu arklišku veidu ir dantimis, kurie jos burnai atrodė truputį per dideli. Jai nereikėjo kaskart viso to priminti.
  — Serai, — tarė Brienė, — gal kelyje matėte trylikos metų mergaitę? Jos akys mėlynos, plaukai rusvi, be to, su ja gali keliauti ir apkūnus, raudonskruostis, keturiasdešimtmetis vyras.
  Trumparegis apšepęs riteris pasikrapštė pakaušį.
  — Neprisimenu, kad būčiau tokią matęs. Kaip suprasti „rusvi plaukai“?
  — Raudonai rudi, — paaiškino jam vyresnis riteris. — Ne, mes jos nematėme.
  — Nematėme jos, miledi, — pakartojo Brienei jaunesnis riteris. — Nagi, lipk nuo arklio, žuvis jau beveik iškepė. Nori valgyti?
  Ji tikrai buvo alkana ir pavargusi. Valkataujantys riteriai turėjo prastą reputaciją. Buvo sakoma, kad riteris valkata ir riteris plėšikas — dvi to paties kalavijo geležtės pusės. Šie du vyrai neatrodo labai pavojingi.
  — Ar galėčiau sužinoti jūsų vardus, serai?
  — Turiu garbės būti seras Kreitonas Longbou, apie kurį dainiai traukia dainas, — prisistatė pilvočius. — Tikriausiai būsi girdėjusi apie mano žygdarbius prie Juodųjų Vandenų. O mano bendrakeleivis — seras Iliferis Skurdžius.
  Jei apie Kreitoną Longbou ir buvo sudėta daina, Brienė jos nebuvo girdėjusi. Nei vyrų vardai, nei jų herbai jai nieko nereiškė. Žaliame sero Kreitono skyde buvo matyti vien rudas stačiakampis ir gili, nuo kovos kirvio smūgio likusi įduba. Sero Iliferio skyde buvo pavaizduoti auksiniai, šermuonėlio kailiu puošti šarviniai marškiniai, bet pažvelgus į jį patį atrodė, kad pieštas auksas ir pieštas šermuonėlio kailis vienintelis jo turtas. Jam buvo apie šešiasdešimt metų, o veidas po sulopyto, storo, prasto apsiausto gobtuvu atrodė ištįsęs ir suvargęs. Jis vilkėjo šarvinius marškinius, bet geležį tarsi strazdanos buvo išmarginusios rūdys. Brienė už juos abu buvo visa galva aukštesnė, be to, geriau ginkluota ir turėjo geresnį arklį. Jei bijosiu tokių kaip jie, galiu iš karto išmainyti savo ilgąjį kalaviją į porą virbalų.
  — Dėkoju, gerieji serai, — tarė ji. — Mielai paragausiu jūsų upėtakio.
  Nulipusi Brienė nubalnojo kumelę, pagirdė, supančiojo ir paliko ganytis. Šarvus, skydą ir balnakrepšius sukrovė po guoba. Tuo metu baigė kepti upėtakis. Seras Kreitonas padavė Brienei žuvies ir ji atsisėdo ant žemės sukryžiavusi kojas jo valgyti.
  — Mes traukiame į Prieblandos Slėnį, miledi, — pasakė jai Longbou, pirštais narstydamas savo upėtakio gabalą. — Pasielgtum protingai, jei jotum su mumis. Keliuose pavojinga.
  Apie pavojus keliuose Brienė šiam riteriui būtų galėjusi papasakoti daugiau, nei jis būtų norėjęs žinoti.
  — Ačiū, sere, bet man jūsų apsaugos nereikia.
  — O aš primygtinai ją siūlau. Tikras riteris privalo ginti silpnesnę lytį.
  Ji palietė kalavijo rankeną.
  — Jis mane apgins, sere.
  — Kalavijas vertas tik tiek, kiek vertas jį valdantis vyras.
  — Gana gerai jį valdau.
  — Daryk, kaip nori. Nemandagu ginčytis su ledi. Palydėsime tave į Prieblandos Slėnį. Joti trise saugiau nei vienam.
  Iš Riverano taip pat išjojome triset bet Džeimis prarado plaštaką, o Kleosas Frėjus — gyvybę.
  — Jūsų arkliai su mano kumele nespės.
  Sero Kreitono sartis buvo varganas gyvulys pernelyg įlinka nugara, traiškanotomis akimis, o sero Iliferio žirgas atrodė liesas, nusilpęs ir gyvenantis pusbadžiu.
  — Prie Juodųjų Vandenų šis žirgas puikiai man tarnavo, — nenusileido seras Kreitonas. — Ten surengiau tikras skerdynes ir paėmiau gal tuziną belaisvių tikėdamasis išpirkos. Ar miledi pažinojo serą Herbertą Bolingą? Daugiau jo nesutiksi. Nukoviau jį ten, kur stovėjo. Kai žvanga kalavijai, niekada nepamatysi sero Kreitono Longbou užnugaryje.
  Jo bičiulis dusliai sukikeno.
  — Liaukis, Kreitai. Tokiai kaip ji tokių kaip mes nereikia.
  — Tokiai kaip aš? — Brienė nesuprato, ką jis turi galvoje.
  Seras Iliferis bedė liesu pirštu į Brienės skydą. Nors dažai buvo suskilinėję ir luposi, nupieštas ženklas aiškiai matėsi: juodas šikšnosparnis vingiuota įstriža linija perpus padalytame sidabro ir aukso spalvos fone.
  — Nešioji melagio skydą, kurio nešiotis neturi teisės. Paskutinį Lotstonų giminės palikuonį padėjo nužudyti dar mano prosenelis. Nuo tos dienos niekas nedrįso pasirodyti su šiuo šikšnosparniu, juodu, kaip ir darbai tų, kuriems jis priklausė.
  Šį skydą iš ginklinės Harenhole buvo paėmęs seras Džeimis. Brienė jį rado arklidėje kartu su kumele ir visa manta: balnu ir kamanomis, ilgais šarvažiedžiais marškiniais ir šalmu su antveidžiu, sidabrinių ir auksinių monetų kapšeliais ir pergamento ritinėliu, vertingesnių už visus kitus daiktus.
  — Savo skydą pamečiau, — paaiškino ji.
  — Vienintelis skydas, kurio mergelei reikia — tikras riteris, — oriai pareiškė seras Kreitonas.
  Seras Iliferis nekreipė į jį dėmesio.
  — Basas žmogus ieško batų, šąlantis — apsiausto. Bet kas gali vilktis gėdos skraistę? Tą šikšnosparnį nešiojo lordas Lukas, Kurstytojas, ir jo sūnus, Manfrydas iš Blekhudo. Svarstau, kam nešiotis tokį skydą, nebent tavo nuodėmės dar bjauresnės ir… šviežesnės. — Ir jis išsitraukė niekam tikusį durklą, nukaldintą iš pigios geležies. — Siaubingai didelė ir stipri moteris, slepianti tikrąjį savo giminės ženklą. Kreitai, štai Tarto Mergelė, perrėžusi Renliui karališką gerklę.
  — Tai melas.
  Renlis Barateonas Brienei buvo daugiau nei karalius. Ji mylėjo Renlį nuo tos dienos, kai jis, kaip karalius keliaudamas po šalį, pirmą kartą atvyko į Tartą atšvęsti savo pilnametystės. Jos tėvas Renlio garbei iškėlė puotą ir liepė Brienei būtinai dalyvauti; jei ne tas įsakymas, ji būtų pasislėpusi savo kambaryje kaip sužeistas žvėris. Brienė nebuvo vyresnė už Šansą ir pašaipų bijojo labiau nei kalavijo. „Jie žinos apie tą rožę, — pasakė ji lordui Selvinui, — ir juoksis iš manęs.“ Bet Vakarė Žvaigždė nenusileido.
  O Renlis Barateonas elgėsi su ja taip mandagiai, tarsi ji būtų tikra mergina ir gražuolė. Jis su Briene net pašoko ir karaliaus glėbyje ji jautėsi grakšti, o jos kojos skriete skriejo menės grindimis. Kadangi karalius parodė pavyzdį, vėliau ir kiti meldė Brienės su jais pašokti. Nuo tos dienos ji troško būti kuo arčiau lordo Renlio, tarnauti jam ir jį ginti. Tačiau galų gale vis tiek jį apvylė. Renlis mirė man ant rankų, bet aš jo nenužudžiau, pagalvojo tačiau tie valkatos riteriai to niekada nesupras.
  — Už karalių Renlį būčiau gyvybę paaukojusi ir mirusi laiminga, — pasakė Brienė. — Nieko blogo jam nepadariau. Prisiekiu savo kalaviju.
  — Kalaviju prisiekia tik riteris, — gūžtelėjo seras Kreitonas.
  — Prisiek Septynetu, — paragino ją seras Iliferis Skurdžius.
  — Gerai, prisiekiu Septynetu. Nė pirštu nepaliečiau karaliaus Renlio. Prisiekiu Motina. Jei meluoju, tegul ji niekada nebūna man maloninga. Prisiekiu Tėvu ir prašau, kad teisdamas mane būtų teisingas. Prisiekiu Mergele ir Senole, Kalviu ir Karžygiu. Ir Pašaliečiu prisiekiu — jei sakau netiesą, tegul jis šią akimirką mane pasiima.
  — Kaip mergina, ji puikiai prisiekė, — pripažino seras Kreitonas.
  — Tikrai. — Seras Iliferis Skurdžius gūžtelėjęs pridūrė: — Ką gi, jei melavo, dievai ją nubaus. — Jis įsikišo durklą į makštis. — Tu pirma eisi sargybą.
  Valkataujantiems riteriams miegant Brienė neramiai žingsniavo po nedidukę jų stovyklą, klausydamasi laužo traškėjimo. Reikia joti, kol dar galiu. Ji šių vyrų nepažinojo ir vis dėlto niekaip neprisivertė palikti jų likimo valiai. Net vidury nakties ant kelio galėjai sutikti raitelių, o iš miško sklido garsai, kuriuos galėjo skleisti pelėdos ir šmirinėjančios lapės arba… kas nors kitas. Tad Brienė žingsniavo pasiruošusi traukti iš makštų kalaviją.
  Tiesą sakant, eiti sargybą jai buvo lengva. Sunku buvo paskui, kai pabudęs seras Iliferis pasakė ją pakeisiąs. Brienė pasitiesė ant žemės antklodę, susirietė ir užsimerkė. Aš nemiegosiu, tarė ji sau, nors buvo mirtinai nuvargusi. Vyrų draugijoje ji niekada ramiai nemiegodavo. Net karaliaus Renlio stovykloje visuomet buvo šiokios tokios rizikos, kad gali išprievartauti. Šią pamoką Brienė išmoko tarp Haigardeno pilies sienų ir pasikartojo, kai jiedu su Džeimiu pateko į rankas Smarkiesiems Vyrukams.
  Šaltis nuo žemės prasibrovė pro Brienės antklodes ir įsismelkė jai į kaulus. Netrukus kiekvienas raumuo nuo smakro iki kojų pirštų rodės įsitempęs ir nugulėtas. Ji svarstė, ar Sansa Stark, kad ir kur būtų, taip pat šąla? Ledi Ketlina pasakojo, kad Sansa — švelnios sielos mergaitė, kad mėgsta citrininius pyragaičius, šilkinius drabužius ir dainas apie riterius, ir vis dėlto ji matė, kaip jos tėvui buvo nukirsta galva, o paskui prievarta buvo ištekinta už vieno iš žudikų. Jei bent pusė pasakojimų tiesa, iš visų Lanisterių neūžauga buvo žiauriausias. Jei ji nunuodijo karalių Džofrį, be abejo, tam ją pastūmėjo Kipšas. Dvare ji buvo vieniša ir neturėjo draugų. Karaliaus Uoste Brienė susirado tokią Brelą, vieną iš buvusių Sansos tarnaičių. Moteris jai papasakojo, kad Sansos ir neūžaugos santykiai buvo gana šalti. Gal Sansa spruko ne tik dėl Džofrio nužudymo, bet norėjo pabėgti nuo savo vyro?
  Visus Brienės sapnus išblaškė ją pažadinęs auštantis rytas. Nuo šaltos žemės jos kojos buvo sustirusios, kaip medinės, bet niekas prie jos nei priekabiavo, nei kišo nagus prie jos daiktų. Riteriai jau buvo atsikėlę ir ruošėsi į kelią. Seras Iliferis pusryčiams dyrė voverę, o seras Kreitonas stovėjo nusisukęs į medį ir nesivaržydamas šlapinosi. Valkatos riteriai, pagalvojo Brienė, seni, tuščiagarbiai, nutukę ir trumparegiai, bet vis dėlto padorūs vyrai. Ją paguodė mintis, jog pasaulyje dar esama padorių vyrų.
  Pusryčiams jie pavalgė keptos voverienos, gilių košės ir sūdytų daržovių, o seras Kreitonas linksmino ją pasakodamas apie savo žygdarbius prie Juodųjų Vandenų, mat tame mūšyje jis nukovė visą tuziną smarkių riterių, apie kuriuos Brienė niekada nieko nebuvo girdėjusi.
  — O, tai buvo nepaprasta kova, miledi, — tarė jis, — puiki ir kruvina dvikova.
  Jis pripažino, kad tame mūšyje narsiai kovėsi ir seras Iliferis. Pats Iliferis beveik nieko nekalbėjo.
  Kai atėjo laikas keliauti toliau, riteriai prisigretino Brienei iš šonų tarsi sargybiniai, ginantys didžiai kilmingą ledi, nors… šalia tos ledi abu gynėjai atrodė kaip nykštukai ir nė iš tolo neprilygo jai nei šarvais, nei ginklais.
  — Ar judviem einant sargybą kas nors traukė keliu? — paklausė jų Brienė.
  — Kad ir trylikos metų rusvaplaukė mergaitė? — pravėrė burną seras Iliferis Skurdžius. — Ne, miledi. Niekas.
  — Man einant sargybą buvo keli praeiviai, — įsiterpė seras Kreitonas. — Prajojo jaunas ūkininkas ant keršo arklio, o po valandos praėjo keli vyrai, nešini lazdomis ir pjautuvais. Jie pamatė mūsų laužą ir sustoję ilgai žiūrėjo į žirgus, bet parodžiau, kaip blizga mano ginklas, ir liepiau eiti savo keliu. Jie atrodė šiurkštūs ir drąsūs vyrai, bet ne tokie drąsūs, kad juokautų su seru Kreitonu Longbou.
  Ne, pagalvojo Brienė, jie nėra tokie drąsūs. Ji nusisuko, kad paslėptų šypseną. Laimė, seras Kreitonas buvo pernelyg įsitraukęs į pasakojimą apie savo herojišką dvikovą su Raudonojo Viščiuko riteriu, tad į merginos juoką neatkreipė dėmesio. Gera buvo turėti bendrakeleivių, nors ir tokių nevykėlių kaip šie du.
  Apie vidurdienį Brienė išgirdo už lapus numetusių rudų medžių kažką traukiant giesmę.
  — Kas tai? — sukluso seras Kreitonas.
  — Maldininkų balsai.
  Brienė tą giesmę žinojo. Jie maldauja Karžygio apsaugos ir prašo Senolės nušviesti kelią.
  Seras Iliferis Skurdžius išsitraukė gerokai apdaužytą kalaviją, įtempęs vadeles sustabdė žirgą ir ėmė laukti jų ateinant.
  — Jie jau netoli.
  Traukiama giesmė miške aidėjo nelyginant dievobaimingas griausmas. Ir staiga ant kelio pasirodė patys giedotojai. Priekyje ėjo būrelis elgetaujančių brolių, — apšepusių barzdotų vyrų šiurkščios drobės drabužiais; vieni buvo basi, kiti su sandalais. Paskui juos traukė šešios dešimtys apdriskusių vyrų, moterų ir vaikų, tipeno degla kiaulė ir kelios avys. Kai kurie vyrai turėjo kirvius, o dauguma — grubiai tašytas lazdas ir kuokas. Būrio viduryje stumiamas riedėjo dviratis, iš pilko suskilusio medžio sukaltas vežimas, prikrautas kaukolių ir sutrupintų kaulų. Pamatę riterius, elgetaujantys broliai sustojo, giesmė nutilo.
  — Gerieji riteriai, — kreipėsi į juos vienas iš brolių, — te Motina jus myli.
  — Ir tave, broli, — atsakė seras Iliferis. — Kas jūs?
  — Vargšai žmonės, — tarė stambus, kirviu nešinas vyras. Nors miške medžiai buvo be lapų, oras vėsus, jis žingsniavo išsirengęs iki juostos, be to, ant vienos jo krūties buvo išdeginta septynkampė žvaigždė. Tokias žvaigždes pirmieji sau ant kūno išsidegino andalų kariai, perplaukę Siaurąją jūrą ir ketinę užvaldyti Pirmųjų Žmonių karalystes.
  — Einame į miestą, — pridūrė paskui vežimą sekanti aukšta moteris, — gabename šiuos kaulus į Beiloro Palaimintojo septą ir tikimės karaliaus pagalbos ir apsaugos.
  — Dėkitės prie mūsų, bičiuliai, — paragino liesas mažo ūgio vyras, vilkintis apdriskusį septono apsiaustą, o ant kaklo pasikabinęs odiniu dirželiu parištą krištolą. — Vesterosui pravers kiekvienas kalavijas.
  — Jojame į Prieblandos Slėnį, — atsakė seras Kreitonas, bet galbūt galėtume saugiai nulydėti jus į Karaliaus Uostą.
  — Jei turite monetų už tą palydą susimokėti, — pridūrė seras Iliferis, kuris, nors ir Skurdžius, pasirodė esąs praktiškas vyras.
  — Žvirbliams aukso nereikia, — tarė septonas.
  Seras Kreitonas sutriko.
  — Žvirbliams?
  — Žvirblis — kukliausias ir paprasčiausias paukštukas, kaip ir mes, kuklūs ir paprasti žmonės. — Septono veidas buvo liesas, aštrių bruožų, jis nešiojo trumpą, rudą, vietomis jau pražilusią barzdą. Jo ploni plaukai buvo sušukuoti atgal ir pakaušyje surišti, o kojos — basos ir juodos, įdiržusios ir surambėjusios nelyginant medžio šaknys. — Tai šventų vyrų, žuvusių už tikėjimą, kaulai. Jie tarnavo Septynetui iki pat mirties. Vieni mirė badu, kiti buvo nukankinti. Bedieviai ir demono garbintojai apiplėšė septas ir išprievartavo mergeles bei motinas. Mūsų Motina aukštybėse verkia iš sielvarto. Visiems pateptiesiems riteriams laikas palikti savo žemiškuosius šeimininkus ir eiti ginti mūsų šventojo tikėjimo. Jei mylite Septynetą, traukite drauge su mumis į miestą.
  — Tikrai myliu Septynetą, — pasakė Iliferis, — bet man reikia ir valgyti.
  — Maisto reikia visiems Motinos vaikams.
  — Mes keliaujame į Prieblandos Slėnį, — ryžtingai pakartojo seras Iliferis.
  Vienas iš elgetaujančių brolių nusispjovė sau po kojomis, o moteris garsiai sudejavo.
  — Jūs netikri riteriai, — pareiškė stambusis vyras su ant krūtinės išdeginta žvaigžde. Keli jo bendrakeleiviai ėmė mosuoti kuokomis.
  Taręs porą žodžių, septonas juos nuramino.
  — Neteiskite, nes juos teis Tėvas. Leiskite jiems ramiai keliauti. Jie taip pat vargšai žmonės, pasiklydę šiame pasaulyje.
  Brienė paragino kumelę ir išjojo į priekį.
  — Ir mano sesuo pasiklydo. Trylikos metų mergaitė, rusvaplaukė, graži.
  — Visi Motinos vaikai gražūs. Tegul Mergelė saugo vargšę mergaitę ir… tave taip pat.
  Septonas pakėlė vieną iš vežimo ienų, užsidėjo ją ant peties ir ėmė tempti. Elgetaujantys broliai vėl užgiedojo. Brienė ir valkatos riteriai sėdėdami ant žirgų leido praeiti lėtai procesijai, išvažinėtu keliu traukiančiai link Rosbio. Jų giesmė palengva silpnėjo, kol visiškai nutilo.
  Seras Kreitonas kilstelėjo vieną sėdmenį nuo balno ir pasikasė.
  — Koks žmogus galėtų nužudyti septoną?
  Brienė žinojo, koks. Ji prisiminė, kad netoli Mergelių Duburio Smarkieji Vyrukai aukštai ant medžio šakos pakabino septoną parišę už kojų ir šaudė iš lanko į jo kūną kaip į taikinį. Pagalvojo, ar tame vežime yra ir to septono kaulai?
  — Tik visiškas kvailys gali prievartauti tyliąją seserį, — prabilo seras Kreitonas. — Arba išvis kišti prie jos nagus… Sakoma, kad jos yra Pašaliečio žmonos, o jų moteriškumas šaltas ir drėgnas kaip ledas. — Jis žvilgtelėjo į Brienę. — Hm… atsiprašau…
  Brienė paragino savo kumelę ir pasuko link Prieblandos Slėnio. Po akimirkos jos pavyzdžiu pasekė seras Iliferis, o seras Kreitonas jojo paskutinis.
  Po trijų valandų jie sutiko dar vieną į Prieblandos Slėnį keliaujančią draugiją: pirklį ir jam tarnaujančius vyrus, lydimus dar vieno klajojančio riterio. Pirklys jojo ant obuolmušės kumelės, o jo tarnai pasikeisdami traukė vežimą. Keturi vyrai tempė jį keliu, o du ėjo greta, bet, išgirdę arklius, susibūrė aplink vežimą pasiruošę ilgas uosines kuokas. Pirklys išsitraukė arbaletą, riteris — kalaviją.
  — Atleiskite, gal esu per daug įtarus, — tarė pirklys, — bet laikai neramūs, o mane gina tik gerasis seras Šedrikas. Kas jūs?
  — Hm… — įsižeidęs numykė seras Kreitonas. — Aš esu garsusis seras Kreitonas Longbou, ką tik po Juodųjų Vandenų mūšio, o čia mano bičiulis, seras Iliferis Skurdžius.
  — Nieko bloga nenorime, — pridūrė Brienė.
  Pirklys abejodamas ją nužvelgė.
  — Miledi, turėtum būti namuose ir nelįsti į pavojų. Kodėl tu taip keistai apsirengusi?
  — Ieškau savo sesers. — Dabar, apkaltinta karaliaus nužudymu, ji nedrįso ištarti Sansos vardo. — Ji kilminga ir graži mergaitė, mėlynomis akimis ir rusvais plaukais. Gal matėte ją, keliaujančią drauge su apkūniu, keturiasdešimtmečiu riteriu arba girtu juokdariu?
  — Keliuose pilna girtų juokdarių ir išniekintų mergaičių. O dėl apkūnių riterių… doram žmogui šiais laikais, kai taip trūksta maisto, sunku užsiauginti pilvą, nors… tavo seras Kreitonas, rodos, taip pat nebadauja.
  — Mano kaulai stambūs, — atrėžė seras Kreitonas. — Gal kurį laiką jokime kartu? Sero Šedriko narsa neabejoju, bet trys kalavijai visada geriau nei vienas.
  Keturi kalavijai, pagalvojo Brienė, bet prikando liežuvį.
  Pirklys pažvelgė į savo palydą.
  — Ką pasakysi, sere?
  — Na, šios trijulės nėra ko bijoti. — Seras Šedrikas buvo liesas, bet raumeningas vyras, pailgo veido, smailia nosimi ir kupeta rusvų plaukų, raitas ant ilgakojo kaštoninio ristūno. Nors ir ne aukštesnis nei penkių pėdų ir dviejų colių, jis, rodės, visiškai savimi pasitikėjo. — Vienas senas, kitas storas, o trečia moteris. Tegul joja kartu.
  — Jei taip sakai. — Pirklys nuleido arbaletą.
  Jiems jojant drauge, samdytas riteris šiek tiek atsiliko ir nužvelgė Brienę nuo galvos iki kojų, tarsi ji būtų buvusi geras gabalas sūdytos kiaulienos.
  — Sakyčiau, esi augalota ir sveikata trykštanti moteriškė…
  Sero Džeimio patyčios ją skaudžiai žeidė, o šio žmogelio žodžiai Brienei buvo nė motais.
  — Palyginti su kai kuriais kitais, milžiniška.
  Riteris nusijuokė.
  — Svarbiausias mano kūno daiktas nemažas, moteriške.
  — Pirklys pavadino tave Šedriku.
  — Aš seras Šedrikas iš Šešėlių Slėnio. Kai kas mane vadina Pamišusia Pele. — Jis atsuko skydą, norėdamas parodyti Brienei savo ženklą — didelę baltą pelę nuožmiomis raudonomis akimis į lyginį rudų ir mėlynų juostų skaičių padalytame fone. — Ruda spalva reiškia žemes, po kurias klajojau, o mėlyna — upes, per kurias persikėliau. Pelė — tai aš.
  — Ar tu pamišęs?
  — O, tikrai pamišęs. Paprasta pelė nuo kraujo ir mūšio spruktų kuo toliau. O pamišusi pelė pati jų ieško.
  — Tik, rodos, retokai randa.
  — Kraujo randu užtektinai. Tiesa, riterių turnyruose nedalyvauju. Savo narsą taupau mūšio laukui, moterie.
  „Moterie“ šiek tiek geriau nei „moteriške“, pagalvojo Brienė.
  — Tada judu su geruoju seru Kreitonu turite daug bendra.
  Seras Šedrikas nusijuokė.
  — Ak, abejoju, bet gali būti, kad mudu ieškome to paties žmogaus. Pasiklvdusios sesutės, ar ne? Mėlynakės ir rusvaplaukės? — Jis vėl nusijuokė. — Tu ne vienintelė medžiotoja šiame miške. Ir aš ieškau Sansos Stark.
  Norėdama nuslėpti savo nerimą, Brienė pasistengė nutaisyti abejingą veido išraišką.
  — Kas ta Sansa Stark ir kodėl jos ieškai?
  — Dėl ko gi daugiau, jei ne iš meilės?
  Ji suraukė antakius.
  — Iš meilės?
  — Na taip, iš meilės auksui. Kitaip nei tavo gerasis seras Kreitonas, aš tikrai dalyvavau Juodųjų Vandenų mūšyje, tik koviausi pralaimėjusiųjų pusėje. Paskui turėjau išsipirkti iš nelaisvės ir tai mane sužlugdė. Tikiuosi, žinai, kas yra Veiris? Tas eunuchas pasiūlė gerą kapšą aukso už merginą, apie kurią nieko nesi girdėjusi. Aš nesu godus žmogus. Jei kokia nors augalota moteriškė padės man rasti tą išdykusią mergaitę, pasidalysiu su ja Voro atlygį.
  — Maniau, tave pasisamdė šitas pirklys…
  — Tik kad palydėčiau iki Prieblandos Slėnio. Haibaldas vienodai šykštus ir bailus. O jis labai bailus. Na, ką pasakysi, moteriške?
  — Nepažįstu jokios Sansos Stark, — primygtinai pakartojo ji. — Ieškau savo sesers, kilmingos mergaitės…
  — …mėlynakės ir rusvais plaukais, žinau. Sakyk, kas tas riteris, kuris lydi tavo seserį? O gal vadini jį tiesiog juokdariu? — Seras Šedrikas atsakymo nelaukė ir tai buvo gerai, nes Brienė nežinojo, ką atsakyti. — Tą naktį, kai buvo nužudytas karalius Džofris, iš Karaliaus Uosto dingo vienas juokdarys, apkūnus vyras nuo sutrūkinėjusių gyslelių raudona nosimi, toks seras Raudonasis Dontosas, buvęs Prieblandos Slėnio riteris. Tikiuosi, kad niekas nesupainios tavo sesers ir jos girto juokdario su Starkų mergaite ir seru Dontosu. Jiems tai būtų didžiulė nesėkmė. — Jis kulnais paragino žirgą ir, palikęs Brienę, nujojo.
  Net būdama su Džeimiu Lanisteriu Brienė retai pasijusdavo esanti tokia kvaiša. Tu ne vienintelė medžiotoja šiame miške. Ta moteris, Brela, jai papasakojo, kad Džofris atėmė iš sero Dontoso riterio titulą ir kad ledi Sansa išprašė Džofrio palikti serą Dontosą gyvą. Jis padėjo Šansai pabėgti, išklausiusi šio pasakojimo nusprendė Brienė. Radusi serą Dontosą, rasiu ir Šansą. Jai reikėjo susiprotėti, jog šią paprastą tiesą supras ir kiti. Ir kai kurie iš jų galbūt nebus tokie malonūs kaip seras Šedrikas. Brienei beliko tikėtis, kad seras Dontosas gerai Šansą paslėpė. Bet jei taip, kaip aš ją rasiu?
  Nusvarinusi pečius ir suraukusi kaktą, Brienė jojo toliau.
  Tirštėjant sutemoms, jie prijojo užeigą — aukštą, iš rąstų suręstą pastatą, dunksantį prie upių santakos, priešais seną akmeninį tiltą. Seras Kreitonas jiems pasakė, kad užeiga taip ir vadinasi: „Senas akmeninis tiltas“. Užeigos savininkas buvo jo bičiulis.
  — Neprastas virėjas, o jo kambariuose blusų ne daugiau nei kitur, — patikino jis. — Kas šiąnakt nori miegoti šiltoje lovoje?
  — Tik ne mes, nebent tavo draugas juos duoda veltui, — tarė seras Iliferis Skurdžius. — Kambariams neturime pinigų.
  — Galiu sumokėti už mus tris, — pasisiūlė Brienė.
  Jai pinigų netrūko, Džeimis tuo pasirūpino. Balnakrepšiuose ji rado storą kapšą sidabrinių elnių ir varinių žvaigždžių, kitą, mažesnį, prigrūstą auksinių drakonų, ir pergamentą, kuriuo visiems ištikimiems karaliaus valdiniams buvo įsakyta padėti šio rašto turėtojai, Brienei iš Tartų giminės, kuri vykdo karaliaus įsakymą. Pergamentas buvo pasirašytas vaikiška ranka Tomeno, Pirmojo šiuo vardu, Andalų, Roinarų ir Pirmųjų Žmonių karaliaus, Septynių Karalysčių valdovo.
  Haibaldas pritarė, kad čia reikia apsistoti nakčiai, ir liepė savo vyrams palikti vežimą prie arklidžių. Pro rombinius užeigos langus sklido šilta gelzgana šviesa ir Brienė išgirdo, kaip užuodęs kumelę sužvingo eržilas. Ji ketino nusegti balną, bet pro arklidžių duris įžengęs vaikinukas tarė:
  — Leisk, aš tai padarysiu, sere.
  — Aš ne seras, — paaiškino jam Brienė, — bet gali paimti kumelę. Žiūrėk, kad būtų pašerta, iššukuota ir pagirdyta.
  Vaikinukas nuraudo.
  — Atleisk, miledi. Pamaniau…
  — Dauguma suklysta.
  Brienė padavė jam vadeles ir, persimetusi per petį balnakrepšius ir pasispaudusi po pažastimi susuktą kelioninę patalynę, paskui kitus nuėjo į užeigą.
  Medinės svečių menės grindys buvo užpiltos pjuvenomis, be to, čia kvepėjo apyniais ir kepama mėsa. Kepsnys, trumpam paliktas be priežiūros, ant ugnies šnypštė ir spirgėjo. Prie stalo sėdėjo šeši vyrai, bet į salę įžengus pašaliečiams jų pokalbis nutrūko. Brienė jautė, kaip tie vyrai į ją spokso. Net su šarviniais marškiniais, apsiaustu ir liemene ji jautėsi nuoga. Kai vienas iš vyrų pasakė: „Tik pažiūrėkite į šitą“, — Brienė suprato, kad jis kalba ne apie serą Šedriką.
  Pasirodė užeigos savininkas, abiejose rankose nešdamas po tris bokalus alaus ir kas žingsnis jį laistydamas.
  — Ar turi kambarių, gerasis žmogau? — paklausė jo pirklys.
  — Gal ir turiu, — tarė šeimininkas, — bet tik tiems, kurie turi monetų.
  Seras Kreitonas Longbou, rodos, įsižeidė.
  — Neidžlai, taip sutinki seną bičiulį? Juk čia aš, Longbou.
  — Tikrai tu. Ir skolingas man septynis elnius. Parodyk, kad turi sidabro, ir aš parodysiu tau lovą.
  Vieną po kito smuklininkas pastatė bokalus, išlaistydamas ant stalo dar daugiau alaus.
  — Sumokėsiu už vieną kambarį sau ir už antrą savo bendrakeleiviams, — tarė Brienė, rodydama serą Kreitoną ir serą Iliferį.
  — Ir aš išsinuomosiu kambarį, — įsiterpė pirklys. — Sau ir gerajam serui Šedrikui. Mano tarnai, jei tu leisi, pernakvos arklidėse.
  Smuklininkas visus juos atidžiai nužvelgė.
  — Gal ir leisiu. Norėsite vakarienės? Pamautas ant iešmo kepa puikus ožys.
  — Pats nuspręsiu, ar jis tikrai puikus, — pareiškė Haibaldas. — Mano vyrams pakaks ir duonos su nuo kepsnio likusiais taukais.
  Taigi jie pavakarieniavo. Užlipusi laiptais paskui užeigos šeimininką, įbrukusi jam į delną kelias monetas ir pasidėjusi savo daiktus jo parodytame kambaryje, Brienė ir pati paragavo kepsnio. Taip pat ji užsakė ožkienos ir serui Kreitonui bei serui Iliferiui, mat vakar jie pasidalijo su ja keptą upėtakį. Klajokliai riteriai ir pirklys mėsą užgėrė alumi, bet Brienė išgėrė puodelį ožkų pieno. Ji klausėsi užstalės šnekų slapta vildamasi išgirsti ką nors, kas jai padėtų surasti Šansą.
  — Keliauji iš Karaliaus Uosto, — užkalbino Haibaldą vienas iš čionykščių vyrų. — Ar tiesa, kad Karalžudys suluošintas?
  — Tikra tiesa, — linktelėjo Haibaldas. — Jis prarado dešinę plaštaką.
  — Taigi, — pridūrė seras Kreitonas, — girdėjau, kad ją nukando didvilkis, vienas tų iš šiaurės atklystančių pabaisų. Ten, šiaurėje, net jų dievai keisti.
  — Ne vilkas ją nukando, — nė pati nepajuto, kaip prabilo Brienė. — Serui Džeimiui plaštaką nukirto Kohoriko samdinio kalavijas.
  — Nelengva kautis laikant ginklą ne toje rankoje, — pasakė Pamišusi Pelė.
  — Niekai, — atrėžė seras Kreitonas Longbou. — Pavyzdžiui, aš vienodai gerai kaunuosi abiem rankomis.
  — Ak, aš tuo nė kiek neabejoju. — Ir seras Šedrikas pasveikino jį, kilstelėjęs savo bokalą.
  Brienė prisiminė, kaip kovėsi su Džeimiu miške. Ir jai vos pavyko atmušti jo kalavijo kirčius. Jis buvo nusilpęs nuo kalinimo ir surakintais riešais. Joks Septynių Karalysčių riteris nebūtų galėjęs atsilaikyti prieš jį, atgavusį jėgas ir grandinėmis nesukaustytomis rankomis. Džeimis buvo padaręs blogų dalykų, bet kautis tikrai mokėjo! Taip jį sužaloti buvo nežmoniškai žiauru. Nužudyti liūtą yra viena, o nukirsti jam leteną ir palikti palūžusį ir suglumusį — visai kas kita.
  Staiga svečių menė Brienei pasirodė tokia triukšminga, kad daugiau negalėjo čia tverti nė akimirkos. Paskubomis palinkėjusi visiems labos nakties, ji užlipo laiptais ir nuėjo į savo lovą. Jos kambario lubos buvo žemos; įeidama su ilga plona žvake rankoje, Brienė turėjo pasilenkti, kitaip būtų prasiskėlusi galvą. Čia stovėjo vienintelis baldas — lova, tokia plati, kad joje būtų buvę galima miegoti šešiese, — o ant palangės buvo padėtas lajinis žvakigalis. Brienė uždegė jį prikišusi ilgos plonos žvakės dagtį, uždėjo ant durų skersinį ir ant lovos kojos pasikabino kardasaitį. Kalavijo makštys buvo labai paprastos, medinės, apsuktos ruda, sutrūkinėjusia oda, o ginklas dar prastesnis. Jį Brienė nusipirko Karaliaus Uoste vietoj to, kurį pavogė Smarkieji Vyrukai. Vietoj Renlio kalavijo. Brienei vis dar buvo skaudu prisiminti, kad jį prarado.
  Tačiau susuktoje kelioninėje patalynėje ji buvo paslėpusi kitą kalaviją. Brienė atsisėdo ant lovos ir jį išsitraukė. Žvakės šviesoje auksas blykstelėjo geltonai, o rubinai sužibo raudona spalva. Kai Brienė ištraukė Pažadų Tesėtoją iš rnakštų, jai užėmė žadą. Ginklo ašmenimis ritosi juodos ir raudonos bangelės, įsismelkusios giliai į plieną. Stebuklingas Valyrijos plienas. Tai buvo didvyrio vertas kalavijas. Kai buvo maža, auklė jai išūžė ausis istorijomis apie narsą ir linksmino pasakojimais apie garsius sero Galadono iš Morno, Floriano Kvailio, princo Eimono Drakono riterio ir kitų didvyrių žygius. Kiekvienas iš šių vyrų turėjo po ypatingą kalaviją ir Pažadų Tesėtojas, žinoma, buvo vienas iš tokių ginklų, nors ji toli gražu nebuvo viena iš didvyrių. „Ginsi Nedo Starko dukterį jo paties plienu“, — pasakė Džeimis.
  Klūpodama tarp lovos ir sienos, iškėlusi kalaviją Brienė pasimeldė Senolei, kurios auksinis žibintas rodė vyrams gyvenimo kelią. „Vesk mane, — sušnabždėjo ji, — apšviesk man kelią, parodyk taką pas Šansą.“ Ji apvylė ir Renlį, ir ledi Ketliną. Bet apvilti Džeimio neturėjo teisės. Jis patikėjo man šį kalaviją. Jis patikėjo man savo garbę.
  Baigusi melstis, ji kaip įmanydama patogiau išsitiesė lovoje. Ši buvo labai plati, bet per trumpa, tad Brienei teko atsigulti skersai. Ji girdėjo iš apačios sklindantį bokalų dzingsėjimą ir svečių balsus. Ėmė rinktis ir blusos, apie kurias kalbėjo Longbou. Per kasymąsi Brienė negalėjo sudėti bluosto.
  Ji girdėjo laiptais lipant Haibaldą, o šiek tiek vėliau ir riterius,“…niekada nežinojau jo vardo, — eidamas pro jos kambarį pasakė seras Kreitonas, — bet ant jo skydo buvo nupieštas raudonas viščiukas, o nuo kalavijo ašmenų lašėjo kraujas…“ Jo balsas nutolo, o tada kažkur viršuje atsidarė ir vėl užsitrenkė durys.
  Žvakė užgeso. „Senojo akmeninio tilto“ užeigoje įsiviešpatavo tamsa ir tokia tyla, kad Brienė girdėjo upės šniokštimą. Tik tada ji atsikėlė ir susirinko mantą. Paskui atsargiai pravėrė duris, pasiklausė ir basa nulipo laiptais. Lauke apsiavė batus ir nuskubėjo į arklides balnoti savo sartos kumelės, sėdusi į balną be žodžių atsiprašė sero Kreitono ir sero Iliferio. Brienei jojant pro šalį, pabudo vienas iš Haibaldui tarnaujančių vyrų, bet nemėgino jos sulaikyti. Kumelės kanopos sudrebino seną akmeninį tiltą. Paskui Brienė pasislėpė miške — juodame kaip derva ir pilname vaiduoklių bei prisiminimų. “Skubu pas tave” ledi Sansay pagalvojo, jodama per tamsą. Nebijok. Nenurimstu, kol tavęs nerasiu.

  # Semvelis

  Kai pamatė pelę, Šėmas skaitė apie Kitus.
  Jo akys buvo paraudusios ir jautrios. „Neturėčiau jų taip smarkiai trinti“, — tardavo jis sau kaskart, kai jas trindavosi. Nuo dulkių akys niežtėjo ir ašarojo, o dulkių čia buvo visur. Jų debesėliai pakildavo į orą jam verčiant puslapį, o kai pajudindavo knygų stirtą norėdamas pažiūrėti, kas yra jos apačioje, dulkės virsdavo tirštais tumulais.
  Šernas neprisiminė, kada miegojo, bet per tą laiką, kai radęs virvele perrištą krūvą apdriskusių palaidų puslapių pradėjo juos skaityti, iš storos ir aukštos lajinės žvakės liko tik menkas galiukas. Jis buvo pavargęs kaip šuo, bet negalėjo sustoti. Dar vieną knygą, pažadėdavo sau Šernas, o tada sustosiu. Dar vieną foliantą, o tada — viskas. Dar vieną puslapį, ir jau lipsiu į viršų pailsėti ir pavalgyti. Bet po vieno puslapio visuomet būdavo kitas, po jo — dar vienas, o stirtoje jo laukdavo dar viena knyga. Tik žvilgtelėsiu, apie ką rašoma šioje, pagalvodavo Šernas ir nė nepajusdavo, kaip pusę jos perkrimsdavo. Nuo to laiko, kai drauge su Pipu ir Grenu suvalgė dubenį pupelių sriubos su šonine, jis nieko burnoje neturėjo. Na, nebent duonos ir sūrio, bet tai tik menka užkandėlė, pagalvojo jis. Užmetė akį į tuščią lėkštę ir pamatė pelę, doroj ančią duonos trupinius.
  Pelė buvo pusės mažojo pirštelio ilgio, juodomis akutėmis ir švelniu pilku kailiuku. Šernas suprato privalantis ją nudobti. Galbūt pelės tikrai labiau mėgo duoną ir sūrį, bet taip pat ėsdavo ir popierių. Knygų lentynose ir stirtose jis rado daug pelių spirų, be to, kai kurių knygų odiniai viršeliai tikrai buvo apgraužti.
  Bet ji tokia mažutė. Ir alkana. Kaip jis gali gailėti pelei kelių trupinių? — Ir vis dėlto ji graužia knygas…
  Kelias valandas pasėdėjus ant kėdės, Šerno nugara buvo sustingusi, o kojos nutirpusios. Jis suprato nesąs toks vikrus, kad galėtų pagauti pelę, tačiau gal pavyktų ją priploti? Prie alkūnės gulėjo didžiulis oda įrištas „Juodojo Kentauro analų“ tomas, kuriame septonas Jorkvenas varginamai išsamiai buvo aprašęs devynerius Nakties sargybos lordo vado, Orberto Kasvelio, tarnybos metus. Kiekvienai jo vadovavimo dienai buvo skirta po puslapį ir visi jie, rodos, prasidėjo žodžiais: „Lordas Obertas atsikėlė auštant ir išsituštino“, — išskyrus paskutinį, kuriame buvo parašyta: „Lordas Obertas rytą buvo rastas negyvas.“
  Jokia pelė neatsilaikys prieš septoną Jorkveną. Labai lėtai Šernas kaire ranka paėmė knygą. Ji buvo stora ir sunki, ir kai jis viena ranka pamėgino ją pakelti, knyga išslydo jam iš putlių pirštų ir dunkstelėjusi vėl nukrito. Pelė dingo akimirksniu, nulėkė mitriai kaip strėlė. Šernas lengviau atsikvėpė. Sutraiškęs šį vargšą mažą padarėlį paskui būtų sapnavęs košmarus.
  — Bet neturėtum graužti knygų, — garsiai ištarė jis.
  Galbūt, kai kitą kartą čia ateis, reikės atnešti daugiau sūrio…
  Šernas nustebo, kad žvakė degė taip ilgai. Ar pupelių sriubą su šonine jis valgė šiandien, ar vakar? Vakar. Tikrai turėjau ją valgyti vakar. Supratęs tai, jis nusižiovavo. Jonas susirūpins, kur jis prašapo, o meisteris Eimonas jį, žinoma, supras. Kol nebuvo apakęs, meisteris labai mėgo knygas, kaip ir Šernas Tarlis. Ir suprato, jog kartais tiesiog pasineri į jas, tarsi kiekvienas puslapis būtų vartai į kitą pasaulį.
  Atsistojęs Šernas staiga susiraukė — mat nutirpusias jo blauzdas ėmė varstyti adatėlės. Kėdė buvo labai kieta ir, kol jis sėdėjo palinkęs prie knygų, skaudžiai nuspaudė užpakalį. Kitą kartą reikia nepamiršti pasiimti pagalvės. Būtų net geriau, jei jis galėtų ir miegoti čia, celėje, kurią rado užkrautą keturiomis dėžėmis, pilnomis atskirų, iš įvairių knygų išplėštų puslapių, bet Šernas nenorėjo ilgai palikti meisterio Eimono vieno. Pastaruoju metu meisteris gerokai nusilpo ir jam reikėjo pagalbos, ypač prižiūrėti varnams. Žinoma, Eimonas turėjo Klaidą, bet Šernas buvo jaunesnis, be to, jam geriau sekėsi tvarkytis su paukščiais.
  Po kaire pažasčia pasispaudęs šūsnį knygų ir pergamentų, o dešinėje laikydamas žvakę, Šernas nužingsniavo tuneliais, brolių vadinamais kirmių takais. Ant stačių akmeninių laiptų iš viršaus krito blankios šviesos pluoštas, tad Šernas suprato, jog viršuje dabar diena. Jis pastatė žvakę sienos nišoje ir ėmė lipti. Pasiekęs penktą pakopą, Šernas jau šnopavo. Ant dešimtos sustojo perimti knygų į dešinę ranką.
  Užlipęs jis atsidūrė po pilkšvu švininiu dangumi. Iš tokio dangaus gali tikėtis tik sniego, markstydamasis pagalvojo jis. Artėjantis sniegas kėlė jam nerimą. Šernas prisiminė tą naktį Pirnfiųjų Žmonių Kumštyje, kai juos kartu užklupo ir sniegas, ir numirėliai. Nebūk toks bailys, sudraudė jis save. Su tavimi — prisiekę broliai, jau nekalbant apie Stanį Barateoną ir visus jo riterius. Aukštai jam virš galvos dunksojo Juodosios pilies tvirtovė ir bokštai, nors, palyginti su milžiniška Siena, ir jie atrodė niekingai maži. Pirmajame Sienos ketvirtadalyje nuo žemės, ten, kur palengva kilo nauji laiptai su staigiais posūkiais ir turėjo susijungti su išlikusiais senaisiais, ledu ropštėsi būrelis brolių. Jų pjūklų ir kūjų keliamas triukšmas aidėjo atsimušdamas į Sienos ledą. Jonas liepė statytojams plušėti dieną ir naktį. Kai kuriuos iš jų, sėdinčius prie vakarienės stalo, Šernas girdėjo skundžiantis ir atkakliai tvirtinant, girdi, lordas Mormontas niekada neversdavęs jų taip sunkiai dirbti. Tačiau be didžiųjų laiptų nebuvo kaip pakilti ant Sienos, jos viršų pasiekti galėjai tik ant grandinės pakabintu kilnojamu narvu. Kad ir kaip Semveliui Tarliui nepatiko laiptai, dar labiau jis nekentė to narvo. Keldamasis juo, Šernas visuomet užsimerkdavo įsitikinęs, kad grandinė tuoj nutrūks. Kiekvieną kartą, kai narvo grotos brūkštelėdavo į ledą, iš baimės akimirką jam sustodavo širdis.
  Prieš du šimtus metų čia buvo drakonų, žiūrėdamas į lėtai besileidžiantį narvą pagavo save galvojant Šernas. Jie ant Sienos tiesiog užskrisdavo. Karalienė Alisana aplankė Juodąją pilį raita ant drakono, o jos karalius, Džaheiris, atskrido paskui ją ant savojo. Ar Sidabrasparnė galėjo čia padėti ir palikti kiaušinį? O gal Stanis rado vieną kiaušinį Drakono Uoloje? Net jeigu jis turi kiaušinį, ar gali tikėtis, kad iš jo kas nors išsiris? Beiloras Palaimintasis meldėsi už turėtus kiaušinius, o kiti Targarienai mėgino juos išperinti pasitelkę juodąją magiją. Ir nieko iš to neišėjo, tik apsijuokė ir patyrė tragediją.
  — Semveli, — atsklido liūdnas balsas. — Ėjau tavęs atvesti. Man liepta palydėti tave pas lordą vadą.
  Šernui ant nosies nukrito snaigė.
  — Jonas nori mane matyti!
  — Šito nežinau, — gūžtelėjo Paniurėlis Edas Toletas. — Pusės to, ką mačiau, visiškai nenorėjau matyti, ir niekada nemačiau nė pusės to, ką išvysti norėjau. Nemanau, kad noras čia svarbiausia. Bet vis tiek geriau pas jį nueik. Kai tik baigs tvarkyti reikalus su Krasterio žmona, lordas Snou nori su tavimi pasikalbėti.
  — Su Džile?
  — Taigi. Jei mano žindyvė būtų atrodžiusi taip, kaip ji, niekada nebūčiau leidęsis atjunkomas. Bet maniškė buvo su ūsais…
  — Dauguma ožkų juos turi, — įsiterpė Pipas, kai jiedu su Grenu išniro iš už kampo, nešini didlankiais ir užsikabinę ant nugarų strėlines. — Kur buvai, Žudike? Vakar per vakarienę tavęs pasigedome. Liko nesuvalgytas visas keptas jautis.
  — Nevadink manęs Žudiku. — Pašaipą dėl jaučio Šernas praleido pro ausis. Pipas toks jau buvo. — Aš skaičiau. Ten buvo pelė…
  — Grenui girdint apie peles nė neužsimink. Pelių jis baisiai bijo.
  — Nebijau, — pasipiktinęs tarė Grenas.
  — Bet valgyti jas bijotum.
  — Suvalgyčiau daugiau pelių už tave.
  Paniurėlis Edas Toletas atsiduso.
  — Kai buvau paauglys, peles valgydavome tik per šventes. Buvau jauniausias vaikas, tad man visuomet tekdavo uodega. Ant uodegos mėsos nėra…
  — Kur tavo didlankis, Šernai? — pasiteiravo Grenas. Seras Aliseris vadino jį Tauru ir ši pravardė, rodos, kasdien vis labiau jam tiko. Prie Sienos jis atvyko stambus, bet lėtas, storasprandis, pilvotas, raudonu veidu ir nerangus. Nors Grenui, užkibusiam ant kokio nors Pipo pokšto, sprandas vis dar išrausdavo, po daugybės valandų pratybų su kalaviju ir skydu pilvuko jis atsikratė, jo rankos sustiprėjo, o krūtinė išplatėjo. Dabar jis buvo stiprus ir gauruotas kaip tauras.
  — Ulmeris laukia tavęs pratybų aikštėje.
  — Ulmeris… — sutrikęs tarstelėjo Šėmas.
  Tapęs lordu vadu, Jonas Snou netrukus visai įgulai, net tarnams ir virėjams, įvedė kasdienius visuotinius šaudymo iš lanko mokymus. Jis pareiškė, girdi, Nakties sargyboje per daug sureikšminamas gebėjimas valdyti kalaviją, per mažai dėmesio skiriama šaudymui ir ši tradicija tęsiasi dar iš tų laikų, kai riteris buvo vienas iš dešimties brolių, o ne vienas iš šimto, kaip dabar. Šernas pripažino, kad šis įsakymas prasmingas, bet šaudyti iš didlankio nemėgo beveik taip pat, kaip ir kopti laiptais. Mūvėdamas pirštines jis niekada nepataikydavo į taikinį, o jas nusimovęs ant pirštų prisitrindavo pūsles. Tie lankai buvo pavojingi. Šilkiniu! lanko templė nuplėšė pusę nago.
  — Visai pamiršau.
  — Pavergei tyržmogių princesės širdį, Žudike. — Pastarosiomis dienomis Vala įprato žiūrėti į juos pro savo kambario langą Karaliaus bokšte. — Ji nenuleidžia nuo tavęs akių.
  — Netiesa! Nekalbėk taip! — Šernas su Vala šnektelėjo tik du kartus, kai meisteris Eimonas užsuko pas ją įsitikinti, ar kūdikiai sveiki. Princesė buvo tokia graži, kad kalbėdamas Šernas mikčiojo ir raudonavo.
  — Kodėl ne? — gūžtelėjo Pipas. — Ji nori turėti tavo vaikų. Gal mums jau vadinti tave Šernu Suvedžiotoju?
  Šernas nuraudo. Jis žinojo, jog karalius Stanis turi savų, su Vala susijusių planų; ji buvo tarsi kalkių skiedinys, kuriuo jis ketino sutvirtinti taiką tarp šiauriečių ir laisvosios tautos.
  — Šiandien neturiu laiko pratyboms, man reikia pasimatyti su Jonu.
  — Su Jonu? Su Jonu? Ar mes pažįstame ką nors, vardu Jonas, Grenai?
  — Jis kalba apie lordą vadą.
  — Aaa… Apie didįjį lordą Snou? Na, žinoma. O kam tau su juo matytis? Jis net nemoka pakrutinti ausų. — Norėdamas parodyti, kad jis moka, Pipas pakrutino ausis. Jo ausys buvo didelės ir raudonos nuo šalčio. — Dabar jis tikras lordas Snou ir tokios prakeiktai aukštos kilmės, kad mes jam nė iš tolo neprilygstame.
  — Jonas turi pareigų, — gindamas lordą vadą tarė Šernas. — Dabar jo ir Siena, ir visi su ja susiję reikalai.
  — Bet žmogus turi pareigų ir savo draugams. Jei ne mes, lordu vadu būtų tapęs Janas Slintas. Lordas Janas būtų pasodinęs Snou nuogą ant mulo ir išsiuntęs. „Keliauk į Krasterio pilį, — būtų liepęs jis, — ir parnešk man Senojo Lokio batus ir apsiaustą.“ Mes jį nuo tokios lemties išgelbėjome, o dabar jis tiek užsiėmęs, kad negali drauge prie laužo išgerti taurės pakaitinto ir prieskoniais pagardinto vyno?
  Grenas bičiuliui pritarė:
  — Pareigos netrukdo jam valandų valandas praleisti pratybų aikštėje. Beveik kasdien jis ten su kuo nors kaunasi.
  Šėmas turėjo pripažinti, kad tai tiesa. Kartą, Jonui atėjus pasitarti su meisteriu Eimonu, Šernas jo paklausė, kodėl jis tiek daug laiko praleidžia kaudamasis kalaviju.
  — Senasis Lokys, būdamas lordu vadu, niekada tiek daug nesipraktikuodavo, — atkreipė jis Jono dėmesį.
  Užuot ką nors atsakęs, Jonas įbruko Šernui į rankas Ilganagį. Leido jam pajusti ginklo lengvumą, atsvarą ir liepė pasukinėti geležtę, kad tamsus padūmavęs plienas suribuliuotų.
  — Valyrijos plienas, — tarė jis, — užkerėtas, aštrus kaip skustuvas ir beveik nesunaikinamas. Kovotojas turi būti toks pat puikus, kaip ir jo kalavijas, Šernai. Ilganagis nukaldintas iš Valyrijos plieno, bet man trūksta patirties. Pusrankis būtų mane nužudęs taip pat lengvai, kaip tu sutraiškai vabzdį.
  Šernas grąžino kalaviją.
  — Kai mėginu priploti vabzdį, jis visada nuskrenda. Tik delną susitrenkiu. Ir man skauda.
  Jonas nusijuokė.
  — Na gerai. Korinas būtų mane nužudęs taip pat lengvai, kaip tu suvalgai dubenį košės.
  Košę Šernas mėgo, ypač pagardintą medumi.
  — Neturiu tam laiko, — tarė Šernas draugams ir, palikęs juos, nužingsniavo prie ginklinės, prispaudęs knygas prie krūtinės. Esu skydas., saugantis žmonių karalystes, prisiminė jis. Kažin, ką pasakytų tie žmonės, jeigu žinotų, kad jų karalystes saugo tokie vyrai kaip Grenas, Pipas ir Paniurėlis Edas?
  Lordo vado bokštą buvo nusiaubusi ugnis, o Karaliaus bokšte įsikūrė Stanis Barateonas, tad Jonas Snou užėmė kuklius Donalo Nojaus kambarius už ginklinės. Atėjęs Šernas susitiko išeinančią Džilę, susisupusią į seną apsiaustą, jo duotą jiedviem sprunkant iš Krasterio pilies. Džilė būtų pro jį pralėkusi, bet Šernas sučiupo ją už rankos ir knygos iškrito jam iš glėbio.
  — Džile…
  — Šernai… — susijaudinusi tarstelėjo ji.
  Džilė buvo tamsiaplaukė, liekna, didelėmis, rudomis, į elnės panašiomis akimis. Ji tiesiog skendo seno Šerno apsiausto klostėse, po gobtuvu jos veido beveik nebuvo matyti, bet mergina vis tiek drebėjo. Džilė atrodė išblyškusi ir išsigandusi.
  — Kas atsitiko? — paklausė jos Šernas. — Kaip laikosi kūdikiai?
  Džilė išsivadavo iš jo gniaužtų.
  — Jiems viskas gerai, Šernai. Tikrai gerai.
  — Stebuklas, kad rūpindamasi jais dviem dar įsigudrini numigti, — maloniai tarė Šernas. — Kurį vakar vakare girdėjau verkiant? Maniau, jis niekada nesiliaus.
  — Verkė Dalos berniukas. Jis verkia, kai nori krūties. Maniškis… maniškis beveik neverkia. Kartais guguoja, bet… — Jos akys paplūdo ašaromis. — Turiu eiti. Jau laikas juos maitinti. Jei užtruksiu, man ims tekėti pienas.
  Ir, palikusi suglumusį Semą, ji nuskubėjo per kiemą.
  Šernui teko atsiklaupti ir susirinkti iškritusias knygas. Nereikėjo man tiek daug jų neštis, pagalvojo jis, braukdamas purvą nuo Kolokvo Votario „Nefrito kompendiumo“ — storo rytų sakmių ir legendų tomo, kurį jam liepė surasti meisteris Eimonas. Ši knyga, rodos, buvo puikiai išsilaikiusi. O meisterio Tomakso „Drakonų giminaičiai, arba Targarienų giminės istorija nuo tremties iki aukso amžiaus ir apmąstymai apie drakonų gyvenimą ir mirtį“ gerokai nukentėjo. Krisdama ji atsivertė ir keli puslapiai susitepė, taip pat ir tas, kuriame įvairių spalvų rašalu buvo nupieštas gana gražus paveikslėlis, vaizduojantis Balerioną Juodąjį Siaubą. Delnu lygindamas ir valydamas lapus, Šernas pyktelėjo ant savęs, nerangaus kvailio. Sutikęs Džilę jis visuomet susijaudindavo ir jam pakildavo… „gumbas“. Prisiekęs Nakties sargybos brolis neturėjo jaustis taip, kaip jausdavosi jis, sutikęs Džilę, ypač kai ji užsimindavo apie savo krūtis ir…
  — Lordas Snou tavęs laukia.
  Prie ginklinės durų, remdamiesi į savo ietis, stovėjo du sargybiniai su juodais apsiaustais ir lengvais geležiniais šalmais. Šiuos žodžius ištarė Plaukuotasis Holas. Malis padėjo Šernui atsistoti. Paskubomis padėkojęs, jis praėjo pro sargybinius ir, iš visų jėgų spausdamas prie krūtinės stirtą knygų, nuskubėjo per kalvę, kur tebestovėjo priekalas ir dumplės. Ant darbastalio buvo padėti nebaigti kaldinti šarvažiedžiai marškiniai. Išsitiesęs po priekalu gulėjo Vaiduoklis, grauždamas jaučio kaulą ir mėgindamas pasiekti čiulpus. Šernui žingsniuojant pro šalį, baltasis didvilkis pakėlė galvą, bet neišleido nė menkiausio garso.
  Jonas buvo įsikūręs už stovų su ietimis ir skydais. Kai Šernas įėjo, jis skaitė kažkokį pergamentą. Jam ant peties tupėjo lordo vado Mormonto varnas ir spoksojo žemyn, tarsi ir jis būtų skaitęs, bet pamatęs Semą paukštis pakilo ir nuskrido pas jį krankdamas: Grūdų, grūdų!
  Padėjęs knygas, Šernas kyštelėjo ranką į maišą prie durų ir pasėmė saują grūdų. Varnas nutūpė jam ant riešo ir iš delno taip smarkiai kaptelėjo grūdą snapu, kad Šernas šūktelėjo ir patraukė ranką. Varnas vėl pakilo, o geltoni ir rausvi grūdai pabiro ant grindų.
  — Uždaryk duris, Šernai. — Ant Jono skruosto vis dar buvo matyti randai, kuriuos kadaise paliko erelis, mėginęs išlesti jam akį. — Ar tas šelmis prakirto delną?
  Šernas nusimovė pirštinę.
  — Taip. — Jam pasidarė silpna. — Kraujas bėga…
  — Mes visi liejame kraują už Nakties sargybą. Kitą kartą apsimauk storesnes pirštines. — Jonas koja paslinko jo pusėn krėslą. — Sėsk ir paskaityk. — Jis padavė Šernui pergamentą.
  — Kas tai? — paklausė Šernas. Varnas ėmė rinkti tarp vikšrių išsibarsčiusius grūdus.
  — Popierinis skydas.
  Skaitydamas Šėmas čiulpė kraujuojantį delną. Jis iš karto pažino meisterio Eimono rašyseną. Meisterio raidės buvo mažos ir lengvai įskaitomos, bet senis negalėjo matyti, kur užtiško rašalo, tad kartais palikdavo bjaurias dėmes.
  — Laiškas karaliui Tomenui?
  — Vinterfele Tomenas su mano broliu Branu kovėsi mediniais kalavijais. Jis prisivilko tiek paminkštinimų, jog atrodė kaip iškimšta žąsis. Branas jį pargriovė. — Jonas priėjo prie lango. — Tačiau Branas žuvęs, o putlus raudonskruostis Tomenas sėdi Geležiniam soste, ant auksinių garbanų užsidėjęs karūną.
  Branas nežuvęs, norėjo pasakyti Šernas. Jis su Šaltarankiu iškeliavo už Sienos. Bet žodžiai užstrigo jam gerklėje. Prisiekiau saugoti paslaptį.
  — Nepasirašei laiško.
  — Senasis Lokys šimtą kartų maldavo Geležinio sosto pagalbos. Jie atsiuntė Janą Slintą. Joks laiškas neįžiebs Lanisterių meilės mums. Juo labiau, kai išgirs, kad padedame Staniui.
  — Tik ginti Sieną, o ne maištauti. — Šernas paskubomis dar kartą perskaitė laišką. — Būtent taip čia ir parašyta.
  — Šis skirtumas gali praslysti lordui Taivinui pro akis. — Jonas pasiėmė laišką. — Kodėl dabar jis turėtų mums padėti? Anksčiau nepadėjo.
  — Na, — pasakė Šernas, — jis tikriausiai nenorės girdėti kalbų, kad Stanis atjojo ginti karalystės, o tuo metu Tomenas žaidė su žaisliukais. Tai užtrauktų Lanisterių giminei panieką.
  — Nenoriu paniekos Lanisterių giminei, noriu, kad ji mirtų ir žlugtų. — Jonas pakėlė laišką. — „Nakties sargyba nedalyvauja Septynių Karalysčių karuose, — perskaitė jis. — Esame prisiekę ištikimybę karalystei, o jai dabar iškilo siaubingas pavojus. Stanis Barateonas padeda mums kovoti su priešais iš anapus Sienos, nors mes nesame jo vyrai…“
  — Taigi, — muistydamasis tarė Šernas, — kad nesame. O gal… esame?
  — Daviau Staniui maisto, pastogę, perleidau Nakties fortą ir sutikau, kad dalis laisvosios tautos įsikurtų Dovanoje. Tik tiek.
  — Lordas Taivinas sakys, kad to per daug.
  — O Stanis sako, kad to per maža. Kuo daugiau karaliui duodi, tuo daugiau jam reikia. Vaikštome lediniu tiltu, o abipus jo — praraja. Ir vienam karaliui gana sunku įtikti. O įtikti dviem vargu ar įmanoma.
  — Taip, bet… jei kovą laimės Lanisteriai ir lordas Taivinas nuspręs, kad padėdami Staniui išdavėme karalių, Nakties sargybai gali ateiti galas. Jį palaiko Taireliai su gausia ir stipria Haigardeno kariuomene. Be to, Juodųjų Vandenų mūšyje jis Stanį sutriuškino. — Galbūt matant kraują Šernui ir pasidarydavo silpna, bet jis žinojo, kaip laimimi karai. Tuo pasirūpino jo tėvas.
  — Kautynės prie Juodųjų Vandenų — tai tik vienas mūšis. Robas laimėjo visus savo mūšius, o vis tiek padėjo galvą. Jei Stanis įkalbės prisidėti šiaurę…
  Jis mėgina save įtikinti, suprato Šernas, bet negali. Iš Juodosios pilies buvo išleista daugybė varnų su laiškais, kuriuose šiaurės lordai buvo raginami palaikyti Stanį Barateoną ir prisidėti prie jo su savo kariuomene. Daugumą varnų paleido pats Šernas. Bet iki šiol grįžo tik vienas paukštis, — tas, kurį jie išsiuntė į Karholdą. O šiaip tebetvyrojo gūdi tyla.
  Net jei Staniui būtų pavykę patraukti savo pusėn šiauriečius, Šernas vis tiek neįsivaizdavo, kad jis būtų galėjęs tikėtis kaip lygus su lygiais kovoti su jungtine Kasterlių Uolos, Haigardeno ir Dvynių kariuomene. Ir vis dėlto be šiauriečių karalius Stanis iš anksto buvo pasmerktas. Pasmerktas kaip ir Nakties sargyba, jei lordas Taivinas nuspręs, kad jie yra išdavikai.
  — Lanisteriai turi savus šiauriečius. Lordą Boltoną ir jo nesantuokinį sūnų.
  — Stanis turi Karstarkus. Jei prišnekintų prisidėti Baltąjį Uostą…
  — Jei, — pabrėžtinai pakartojo Šernas. — O jei ne… Milorde, net popierinis skydas yra geriau už jokį…
  Jonas pamosavo laišku.
  — Ir aš taip manau. — Atsidusęs jis paėmė plunksną ir laiško apačioje brūkštelėjo savo parašą. — Atnešk antspaudams vaško. — Palaikęs virš žvakės liepsnos, Šernas pakaitino juodą vaškinę lazdelę, užlašino kelis vaško lašus ant susukto pergamento, o tada žiūrėjo, kaip į stingstančią balutę Jonas įspaudė lordo vado antspaudą. — Kai išeisi, nunešk laišką meisteriui Eimonui, — liepė jis. — Ir pasakyk, kad išsiųstų varną į Karaliaus Uostą.
  — Klausau. — Kiek padvejojęs Šernas tarė: — Milorde, gal galėčiau paklausti… Mačiau išeinant Džilę. Sunkiai tramdančią ašaras…
  — Vala vėl atsiuntė ją maldauti, kad paliktume Mensą gyvą.
  — Hm… — Vala buvo sesuo moters, kurią Užusienio karalius paėmė į žmonas ir paskelbė karaliene. Stanis ir jo vyrai vadino ją „tyržmogių princese“. Jos sesuo Dala mirė per mūšį, nors kalavijo ašmenimis niekas jos nepalietė; moteris mirė gimdydama Menso Plėšiko sūnų. Jei Šerno girdėtuose šnabždesiuose esama bent šiek tiek tiesos, netrukus paskui ją į kapą turėjo keliauti ir Plėšikas. — Ką jai pasakei?
  — Pasakiau, kad pakalbėsiu su Staniu, bet abejoju, ar man pavyks jį įtikinti. Svarbiausia karaliaus pareiga yra ginti karalystę, o Mensas ją puolė, [o malonybė, rodos, neketina to pamiršti. Mano tėvas sakydavo, kad Stanis Barateonas — teisingas žmogus. Bet niekas niekada nesakė, kad jis gailestingas. — Suraukęs antakius Jonas nutilo. — Aš pats mielai nukirsčiau Mensui galvą. Kadaise jis buvo Nakties sargybos vyras. Pagal įstatymą jo gyvybė priklauso mums.
  — Pipas sako, kad ledi Melisandra nori atiduoti jį liepsnoms ir imtis kažkokių burtų.
  — Pipui reikėtų išmokti prikąsti liežuvį. Ir aš girdėjau apie tai iš kitų. Jai reikia karaliaus kraujo, kad prikeltų drakoną. Tik niekas nežino, kur Melisandra tikisi rasti miegantį drakoną. Tai nesąmonė. Menso kraujas toks pat karališkas, kaip ir mano. Jis niekada nenešiojo karūnos ir nesėdėjo soste. Mensas — viso labo plėšikas. O plėšiko kraujas neturi jokių ypatingų galių.
  Varnas pakėlė akis nuo grindų.
  Kraujas… — kranktelėjo jis.
  Jonas nekreipė į paukštį dėmesio.
  — Džilę nusprendžiau išsiųsti.
  — Ak… — Šernas staiga kilstelėjo galvą. — Na tai… tai gerai, milorde.
  Jai tikrai būtų geriausia keliauti kur nors, kur saugu ir šilta, kuo toliau nuo Sienos ir kovų.
  — Ir Džilę, ir berniuką. O jo pieno broliui turime rasti kitą žindyvę.
  — Kol ją rasi, mažyliui pakaks ir ožkos pieno. Ožkos pienas kūdikiui tinka labiau nei karvės. — Šernas kažkur apie tai buvo skaitęs. Sėdėdamas krėsle, jis pasimuistė. — Milorde, vartydamas analus, aptikau įrašų apie dar vieną jauną Nakties sargybos vadą. Jis buvo išrinktas keturi šimtai metų prieš Užkariavimą. Osrikas Starkas Nakties sargybos vadu tapo būdamas dešimties ir vadovavo jai šešiasdešimt metų. Jis yra ketvirtas, milorde. Tu toli gražu nesi jauniausias išrinktas Nakties sargybos vadas. Pagal amžių esi penktas jauniausias.
  — Tie visi keturi, jaunesni už mane, buvo Šiaurės karaliaus sūnūs, broliai arba nesantuokiniai vaikai. Geriau pasakyk man ką nors naudinga. Papasakok apie mūsų priešus.
  — Apie Kitus… — Šernas liežuviu brūkštelėjo per lūpas. — Jie minimi analuose, nors ir ne taip dažnai, kaip maniau. Bent jau tuose analuose, kuriuos radau ir perskaičiau. Žinau, kad yra daug knygų, kurių dar neradau. Kai kurios senesnės knygos byra gabalais. Puslapiai trupa, vos mėginu juos versti. O tikrai senos knygos… jos arba sutrūnijusios, arba paslėptos ten, kur dar neieškojau, arba… na, gali būti, kad tų knygų nėra ir niekada nebuvo. Seniausios istorijos buvo užrašytos tais laikais, kai į Vesterosą atplaukė andalai. Pirmieji Žmonės paliko mums tik akmenyse iškaltas runas, tad viskas, ką manome žinantys apie Didvyrių amžių, Aušros amžių ir Ilgąją Naktį, septonų užrašyta praėjus tūkstančiams metų. Citadelėje yra didžiųjų meisterių, kurie tais pasakojimais abejoja. Tuose pasakojimuose kalbama apie karalius, valdžiusius kelis šimtus metų, ir riterius, klajojusius tūkstantį metų, nors tais laikais riterių iš viso nebuvo. Pats žinai tas istorijas apie Brandoną Statytoją, Simeoną Žvaigždžiaakį, Nakties karalių… Mes sakome, kad esi devyni šimtai devyniasdešimt aštuntas Nakties sargybos lordas vadas, bet, sprendžiant iš seniausio mano rasto sąrašo, yra tik šeši šimtai septyniasdešimt keturi lordai vadai, vadinasi, jis buvo parašytas…
  — …labai seniai, — nutraukė jį Jonas. — Ką sužinojai apie Kitus?
  — Radau vietų, kuriose minimas drakonų stiklas. Didvyrių amžiuje miškavaikiai kasmet duodavo Nakties sargybai šimtą durklų iš obsidiano. Daugumoje pasakojimų tvirtinama, kad Kiti ateina, kai šalta. Arba, kai jie ateina, pasidaro šalta. Kartais jie pasirodo per pūgą ir ištirpsta dangui išsigiedrijus. Jie vengia saulės šviesos ir ateina naktį arba… kai jie ateina, užslenka naktis. Kai kuriuose pasakojimuose užsimenama, kad jie joja ant kritusių gyvulių. Nesvarbu, ar tai lokiai, ar didvilkiai, ar mamutai, ar arkliai, svarbu tik, kad būtų negyvi. Tas, kuris nužudė Mažąjį Polą, buvo raitas ant kritusio žirgo, tad bent jau ši pasakojimo dalis atitinka tikrovę. Kai kur kalbama ir apie milžiniškus ledinius vorus. Nežinau, kokie tai padarai. Kovoje su Kitais žuvusių žmonių kūnai turi būti sudeginti, kitaip jie prisikelia ir tampa Kitų vergais.
  — Visa tai mes žinojome. Svarbiausia išsiaiškinti, kaip mums juos įveikti.
  — Jei tikėsime pasakojimais, Kitų šarvų mūsų kalavijai įveikti negali, — paaiškino Šernas, — o jų pačių kalavijai tokie šalti, kad sutrupina plieną. Tačiau ugnis juos trikdo, be to, jie pažeidžiami obsidianu. — Jis prisiminė Kitą, sutiktą Vaiduoklių miške ir tartum ištirpusį, kai dūrė jam Jono duotu durklu iš drakonų stiklo. — Radau vieną istoriją apie Ilgosios Nakties laikus, kurioje kalbama apie paskutinį didvyrį, žudžiusį Kitus kalaviju drakonų plieno ašmenimis.
  — Drakonų plieno? — suraukė antakius Jonas. — Gal Valyvuos plieno?
  — Ir aš pirmiausia apie tai pagalvojau.
  — Vadinasi, jei įkalbėčiau Septynių Karalysčių lordus atiduoti mums savo kalavijus, nukaldintus iš Valyrijos plieno, mes visi išsigelbėtume? Tai padaryti nebus sunku. — Jonas niūriai nusijuokė. — Ar sužinojai, kas tie Kiti, iš kur jie atėjo ir ko nori?
  — Dar ne, milorde, bet gali būti, kad tiesiog skaičiau ne tas knygas. Dar yra šimtai, kurių nė nepavarčiau. Duok man laiko ir rasiu viską, ką įmanoma rasti.
  — Daugiau laiko neturime, — liūdnai tarė Jonas. — Susirink savo mantą, Šernai. Keliausi kartu su Džile.
  — Keliausiu? — Kelias akimirkas Šernas nieko nesuprato. — Keliausiu? Į Rytų sargybą, milorde? Ar… kur?
  — Į Senmiestį.
  — Į Senmiestį? — šaižiai pakartojo Šernas. Netoli Senmiesčio buvo ir Rago Kalva. Namai. Nuo šios minties jam ėmė suktis galva. Tėvas…
  — Kartu keliaus ir Eimonas.
  — Eimonas? Meisteris Eimonas? Bet… jam šimtas dveji metai, milorde, jis negali… Išsiunti ir jį, ir mane7. O kas prižiūrės varnus? Jeigu jie susirgs arba susižeis, kas…
  — Klaidas. Jis daug metų tarnavo pas Eimoną.
  — Klaidas tik tarnas, be to, jo regėjimas palengva silpsta. Tau reikia meisterio. Meisteris Eimonas toks silpnas, kad kelionė laivu… — Staiga Šėmas pagalvojo apie Arborą, apie Arboro karalienę ir vos nepaspringo savo liežuviu. — Jis gali… jis senas… ir…
  — Taip, jis rizikuoja gyvybe. Aš tai žinau, Šernai, bet dar labiau jis rizikuos pasilikęs čia. Stanis žino, kas yra Eimonas. Jei raudonoji moteris savo burtams reikalauja karališko kraujo…
  — Ak… — Šernas išblyško.
  — Rytų sargyboje prie jūsų prisidės Dareonas. Viliuosi, kad jo dainos padės mums rasti vieną kitą bičiulį pietuose. „Juodasis strazdas“ nuplukdys tave į Bravosą. Iš ten į Senmiestį teks keliauti jau savo jėgomis. Jei vis dar nori vadinti Džilės kūdikį savo nesantuokiniu sūnumi, siųsk ją ir vaiką į Rago Kalvą. Jei ne, Eimonas ras jai tarnaitės vietą Citadelėje.
  — M-mano nesantuokinis sūnus… — Taip, jis taip kalbėjo, bet… Tas vanduo. Galiu nuskęsti. Laivai skęsta nuolat, o ruduo — audringas metų laikas. Tačiau Džilė būtų su juo ir vaikelis augtų saugus. — Taip. Aš… Mano motina ir seserys padės Džilei auginti vaiką. — Galiu nusiųsti laiškų, man nebūtina pačiam vykti į Rago Kalvų. — Palydėti ją į Senmiestį gali ir Dareonas. Aš… kiekvieną popietę su Ulmeriu mokausi šaudyti iš lanko, kaip ir įsakei, nebent… būnu požemiuose, bet pats liepei man kuo daugiau sužinoti apie Kitus. Nuo didlankio man skauda pečius, be to, prisitrinu ant pirštų pūsles. — Ir jis parodė Jonui vieną, jau pratrūkusią. — Bet vis tiek praktikuojuosi. Dabar jau dažniau kliudau taikinį, nei šaunu pro šalį, ir vis tiek esu prasčiausias iš šaulių, kada nors pakėlusių lanką. Bet man patinka Ulmerio pasakojamos istorijos. Kas nors turi jas užrašyti ir sudėti į knygą.
  — Taip ir padaryk. Citadelėje jie turi ir pergamento* ir rašalo, ir didlankių. Tikiuosi, kad šaudymo pratybas tęsi. Šernai, Nakties sargyboje yra šimtai vyrų, galinčių paleisti strėlę, bet tik saujelė iš jų moka skaityti arba rašyti. Noriu, kad taptum mano nauju meisteriu.
  Išgirdęs šį žodį, Šernas krūptelėjo. Ne, Tėve, maldauju, daugiau apie tai nekalbėsiu, prisiekiu Septynetu. Išleisk mane, prašau, išleisk.
  — Milorde, aš… turiu darbo čia… knygos…
  — …tebebus savo vietoje, kai pas mus grįši.
  Šernas pakėlė ranką sau prie kaklo. Tarsi būtų jautęs kabančią ir jį smaugiančią grandinę.
  — Milorde, Citadelėje jie… pjausto lavonus. — Jie verčia ant kaklo nešioti grandinę. Jei trokšti grandinių, eikš su manimi. Tris dienas ir tris naktis Šernas prie sienos prikaustytomis rankomis ir kojomis kūkčiojo, kol pagaliau miegas jį įveikė. Ant kaklo grandinė buvo tokia sunki, kad nubrozdino odą, ir vos tik miegodamas pasiversdavo ne į tą pusę, nuo tos grandinės imdavo dusti. — Negaliu nešioti grandinės.
  — Gali. Ir nešiosi. Meisteris Eimonas senas ir aklas. Jis nenumaldomai silpsta. Kai jis mirs, kas užims jo vietą? Meisteris Mulinas Šešėlių bokšte veikiau kovotojas nei mokslininkas, o meisteris Harmunas iš Rytų sargybos dažniausiai girtas.
  — Jei paprašytum Citadelės atsiųsti daugiau meisterių…
  — Ketinu taip ir padaryti. Mums reikia kiekvieno vyro. Bet rasti lygiavertę pamainą Eimonui Targarienui ne taip lengva. — Jonas atrodė sutrikęs. — Neabejojau, kad tau ši užduotis patiks. Citadelėje tiek daug knygų, kad niekas negali tikėtis visų jų perskaityti. Tau ten bus gerai, Šernai. Aš žinau.
  — Ne. Galėčiau perskaityti knygas, bet… m-meisteris turi būti ir gydytojas, o aš alpstu pamatęs k-kraują. — Jis ištiesė ranką, kad Jonas matytų, kaip ji virpa. — Aš Šernas Bailys, o ne Šernas Žudikas.
  — Bailys? Ko bijai? Senių priekaištų? Šernai, tu matei Kumštį puolančius numirėlius, tarsi banga plūstančius gyvus vyrų lavonus juodomis rankomis ir ryškiai mėlynomis akimis. Ir nužudei Kitę.
  — Tai d-d-drakonų stiklas, aš čia niekuo dėtas.
  — Tylėk. Tu melavai, rezgei intrigas ir slaptus planus, kad tapčiau lordu vadu. O dabar man paklusi. Vyksi į Citadelę ir nusikaldinsi grandinę, o jei reikės pjaustyti lavonus, tai ir pjaustysi. Senmiesčio lavonai bent jau nesipriešins.
  Jis nesupranta.
  — Milorde, — pasakė Šernas, — mano t-tėvas, lordas Rendilas, jis, jis, jis, jis… Meisterio gyvenimas — tai vergo gyvenimas. — Šernas suprato paistantis nesąmones. — Joks Tarlių giminės sūnus nebuvo pasikabinęs ant kaklo grandinės. Rago Kalvos vyrai neįtakingiems lordams nesilanksto ir nepataikauja. — Jei nori grandinių, eikš su manimi. — Jonai, aš negaliu neklausyti savo tėvo.
  Jis pasakė „Jonai“, bet Jono čia nebuvo. Prieš Šerną dabar sėdėjo lordas Snou pilkomis akimis ir šaltu kaip ledas žvilgsniu.
  — Tu neturi tėvo, — priminė jam lordas Snou. — Tik brolius. Tik mus. Tavo gyvenimas priklauso Nakties sargybai, tad eik, susikimšk į krepšį apatinius ir visa kita, ką nori pasiimti į Senmiestį. Išvyksi valandą prieš saulėtekį. O štai tau dar vienas įsakymas. Nuo šiandien nevadinsi savęs bailiu. Per praėjusius metus pamatei daugiau, nei kiti pamato per visą gyvenimą. Gali vykti į Citadelę, bet tik kaip prisiekęs Nakties sargybos vyras. Negaliu liepti tau būti drąsiam, bet galiu įsakyti, kad savo baimę slėptum. Davei priesaiką, Šernai. Pameni?
  Esu kalavijas tamsoje. Bet kalaviją jis valdė prastai ir bijojo tamsos.
  — Aš… pamėginsiu.
  — Ne pamėginsi, o paklusi.
  Paklusi. Mormonto varnas sumosavo dideliais juodais sparnais.
  — Kaip milordas įsakys. Ar… ar meisteris Eimonas žino?
  — Pirmiausia tai ir buvo jo, o ne mano mintis. — Jonas atidaręs palaikė Šernui duris. — Ir kad man jokių atsisveikinimų. Kuo mažiau vyrų apie tai žinos, tuo geriau. Valandą prieš saulėtekį kieme.
  Šernas neprisiminė, kaip išėjo iš ginklinės. Atitokęs apsižiūrėjo, kad per purvą ir seno sniego plotelius nerangiai šlepsi link meisterio Eimono buveinės. Galėčiau pasislėpti tarė sau jis. Galėčiau pasislėpti požemiuose tarp knygų. Galėčiau gyventi ten su pele, o naktį slapta išlįsti ir pasivogti maisto. Šernas suprato, kad tai paikos mintys, tuščios ir beviltiškos. Požemiuose broliai būtų jo ieškoję pirmiausia. Ir tikriausiai niekada nebūtų ieškoję anapus Sienos, tačiau tai būtų buvusi dar didesnė beprotybė. Tyržmogiai mane sučiuptų ir lėtai nugalabytų. Sudegintų gyvų, kaip raudonoji moteris ketina sudeginti Mensų Plėšikų.
  Radęs meisterį Eimoną paukštidėje, Šernas atidavė jam Jono laišką ir paskubomis, užsikirsdamas išklojo visus savo nuogąstavimus.
  — Jis nesupranta. — Šernas jautė, kad jį tuoj supykins. — Jei užsikabinsiu grandinę, mano t-tėvas… jis, jis, jis…
  — Ir mano tėvas prieštaravo, kai pasirinkau tarnystės kelią, — tarė senis. — Į Citadelę mane išsiuntė jo tėvas. Karalius Deironas turėjo keturis sūnus, iš kurių trys ir patys susilaukė sūnų. „Per daug drakonų kelia tokį pat pavojų, kaip ir per mažai“, — išgirdau jo malonybę sakant mano lordui tėvui tą dieną, kai buvau išsiųstas. — Eimonas pakėlė ranką prie grandinės, sunertos iš įvairių rūšių metalo žiedų ir tabaluojančios jam ant kaklo. — Grandinė sunki, Šernai, bet mano senelis karalius buvo teisus. Ir tavo lordas Snou neklysta.
  Snou, tyliai kranktelėjo varnas.
  Snou, pritarė jam kitas.
  Jų kranksėjimą pasigavo ir kiti:
  Snou, snou, snou, snou, snou.
  Šernas pats išmokė juos šio žodžio. Jis suprato, jog čia pagalbos nesulauks. Meisteris Eimonas, kaip ir jis, buvo priremtas prie sienos. Jis mirs keliaudamas jūra, apimtas nevilties pagalvojo Šernas. Meisteris per senas, ši kelionė jam persunki. Ir Džilės kūdikis gali mirti, jis ne toks didelis ir stiprus kaip Dalos berniukas. Ar Jonas visus mus nori pražudyti?
  Kitą rytą Šernas lyg nesavas pasibalnojo kumelę, kuria atjojo čia iš Rago Kalvos, ir nusivedė ją per kiemą prie rytinio kelio. Jai ant nugaros uždėti balnakrepšiai buvo prikimšti sūrio, dešrų ir kietai virtų kiaušinių, be to, į juos buvo įgrūsta ir pusė sūdyto kumpio, kurį Tripirštis Hobas įdavė jam kelionės išvakarėse.
  — Esi žmogus, vertinantis gerą valgį, Žudike, — pasakė jam virėjas. — Mums reikia daugiau tokių vyrų kaip tu.
  Kumpis, be abejo, jiems pravers. Kol nusigaus į Rytų sargybą, teks ilgai joti šaltyje, o Sienos šešėlyje nebuvo nei miestelių, nei užeigų.
  Valandą prieš aušrą visur buvo tamsu ir tylu. Ir Juodoji pilis atrodė keistai tyli. Kieme jo laukė pora dviračių vežimų, Juodasis Džekas Bulveris ir gera dešimtis užsigrūdinusių žvalgų, ištvermingų kaip ir arkliai, ant kurių jojo. Viena akimi pamatęs Šerną, Kedžas Baltakis garsiai nusikeikė.
  — Nekreipk į jį dėmesio, Žudike, — tarė Juodasis Džekas. — Jis pralošė lažybas, mat tikino, kad tave klykiantį teks traukti iš palovio.
  Meisteris Eimonas buvo per silpnas keliauti raitas, tad jam buvo paruoštas vežimas, jame ant gulto sukrauta krūva kailių ir sumeistrauta odinė stoginė, kad nelytų ir nesnigtų ant galvos. Kartu su juo vežime turėjo važiuoti ir Džilė su kūdikiu. Kitame vežime buvo sukrauti jų drabužiai ir daiktai, taip pat pūpsojo dėžė, pilna senų retų knygų, kurių, Eimono nuomone, trūko Citadelei. Šernas pusę nakties jų ieškojo, nors rado tik ketvirtą dalį tų, kurių reikėjo. Ir gerai, nes kitaip mums būtų reikėję dar vieno vežimo.
  Meisteris atėjo įsisupęs į tris kartus jam per didelę lokeną. Klaidui vedant jį prie vežimo, pūstelėjo vėjas ir senis susvirduliavo. Šernas puolė prie jo ir apglėbė. Dar vienas toks gūsis nupūs jį anapus Sienos.
  — Laikykis mano rankos, meisteri. Čia netoli.
  Aklasis senis linktelėjo, o vėjas nusmaukė jiems gobtuvus.
  — Senmiestyje visada šilta. Medaus ir Vyno upės saloje yra užeiga, kurioje lankydavausi, kai buvau jaunas novicijus. Malonu bus vėl ten sėdėti ir gurkšnoti sidrą.
  Kol jie pasodino meisterį į vežimą, atėjo ir Džilė, glėbyje nešdamasi suvystytą kūdikį. Paraudusias, užverktas jos akis slėpė gobtuvas. Tuoj pasirodė ir Jonas su Paniurėliu Edu.
  — Lorde Snou, — kreipėsi į jį meisteris Eimonas, — savo kambaryje palikau tau knygą. „Nefrito kompendiumą“. Jį parašė volantietis nuotykių ieškotojas, Kolokvas Votaris, kuris nukeliavo į rytus ir aplankė šalis prie Nefrito jūros. Ten yra ištrauka, kuri galbūt bus tau įdomi. Liepiau Klaidui ją pažymėti.
  — Būtinai perskaitysiu, — pažadėjo Jonas Snou.
  Meisteriui Eimonui iš nosies nudryko balzganas snarglys. Jis nusivalė jį atgalia, pirštine apmauta ranka.
  — Žinios — tai ginklas, Jonai. Prieš jodamas į mūšį gerai apsiginkluok.
  — Taip ir padarysiu. — Ėmė snyguriuoti, iš dangaus tingiai leidosi didelės purios snaigės. Jonas kreipėsi į Juodąjį Džeką Bulverį: — Linkiu kuo malonesnės kelionės, bet, žiūrėk, be reikalo nerizikuok. Drauge keliauja senas žmogus ir žindomas kūdikis. Pasirūpink, kad jie būtų šiltai apsirengę ir sotūs.
  — Ir pats tuo rūpinkis, milorde, — tarė Džilė. — Nepamiršk kito kūdikio. Rask jam kitą žindyvę, kaip ir žadėjai. Berniukas… Dalos berniukas… mažasis princas… Noriu paprašyti, kad… rastum jam gerą moterį, pas kurią jis užaugtų didelis ir stiprus.
  — Pažadu, — rimtai prisiekė Jonas Snou.
  — Tik neduok jam vardo. Nedaryk to, kol berniukui nesukaks dveji metukai. Vardas, suteiktas dar žindomam vaikui, užtraukia nelaimę. Gal jūs, varnai, to nežinote, bet tai tiesa.
  — Kaip liepsi, miledi.
  Džilės veide šmėstelėjo pyktis.
  — Nevadink manęs „miledi“. Aš — motina, o ne ledi. Esu Krasterio žmona, Krasterio duktė ir motina.
  Kol Džilė įlipo į vežimą ir apsiklojo kojas keliais suplėkusiais kailiais, kūdikį palaikė Paniurėlis Edas. Rytinis dangaus pakraštys dabar jau atrodė labiau pilkas nei juodas. Kairiarankis Liu nekantravo leistis į kelią. Edas pakėlęs atidavė kūdikį ir Džilė priglaudė mažylį prie krūties. Gali būti, kad Juodąją pilį matau paskutinį kartą, sėdant į balną dingtelėjo Šernui. Nors kadaise jis labai nekentė Juodosios pilies, dabar, ją paliekant, jam plyšo širdis.
  — Pirmyn, — įsakė Bulveris.
  Pliaukštelėjo rimbas ir vežimai ėmė lėtai riedėti išvažinėtu keliu, o snigti vis nesiliovė. Šernas dar pastovėjo prie Klaido, Paniurėlio Edo ir Jono Snou.
  — Na, — atsisveikino jis, — sudie.
  — Sudie, Šernai, — atsakė Paniurėlis Edas. — Nemanau, kad jūsų laivas nuskęs. Laivai skęsta tik tada, kai jais plaukiu aš.
  Jonas žvelgė į vežimus.
  — Kai pirmą kartą pamačiau Džilę, — tarė jis, — ji, liesa tamsiaplaukė mergina dideliu pilvu, traukdamasi nuo Vaiduoklio, buvo prisiglaudusi prie Krasterio pilies sienos. Didvilkis įsisuko į jos triušių būrį ir, manau, Džilė baiminosi, kad jis neprakąstų jai pilvo ir nesudraskytų kūdikio, bet… iš tikro jai reikėjo bijoti visai ne vilko, ar ne?
  Ne, pagalvojo Šernas. Didžiausią pavojų kėlė Krasteris, jos tėvas.
  — Ji drąsesnė, nei pati mano.
  — Ir tu toks, Šernai. Linkiu sklandžios, saugios kelionės. Rūpinkis Džile, Eimonu ir kūdikiu. — Jonas keistai ir liūdnai šyptelėjo. — Ir pasikelk gobtuvą. Snaigės tirpsta tau plaukuose.

  # Arija

  Tolumoje, prie horizonto linijos, galynėdamasi su jūros ūkanomis švietė blausi šviesa.
  — Atrodo kaip žvaigždė, — tarė Arija.
  — Namų žvaigždė, — linktelėjo Denijas.
  Jo tėvas garsiai įsakinėjo. Trimis aukštais stiebais ropštėsi ir leidosi jūreiviai, kabarojosi laivavirvėmis mažindami sunkių skaisčiai raudonų burių plotą. Apačioje irklininkai tai susilenkdavo, tai atsitiesdavo kabindami jūros bangas dviem didelėmis eilėmis irklų. Deniai lingavo, girgždėjo, prekybinis laivas „Titano duktė“ pasviro dešinėn ir ėmė suktis.
  Namų žvaigždė. Arija stovėjo pirmagalyje, vieną ranką uždėjusi ant paauksuotos, laivo priekį puošiančios figūros — mergelės, laikančios dubenį su vaisiais. Kelias akimirkas ji bandė įsivaizduoti, kad prieš akis — jos namai.
  Tačiau tai buvo kvaila. Jos namai buvo sugriauti, tėvai mirę, o visi broliai, išskyrus prie Sienos tarnaujantį Joną Snou, nužudyti. Štai kur ji norėjo grįžti. Arija kapitonui taip ir pasakė, bet net geležinė moneta neprivertė jo apsigalvoti. Rodos, Arijai niekada nepavykdavo pasiekti vietų, į kurias keliaudavo. Jorinas prisiekė nuvešiąs ją į Vinterfelą, bet… ji atsidūrė Harenhole, o Jorinas — kape. Kai pabėgo iš Harenholo ketindama vykti į Riveraną, Lemas, Engvis ir Tomas Septynstygis paėmė ją į nelaisvę ir nusitempė ne į Riveraną, o į tuščiavidurę kalvą. Paskui ją pagrobė Skalikas ir privertė joti į Dvynius… Arija paliko jį prie upės mirštantį ir iškeliavo į Druskos įlanką tikėdamasi kaip nors persikelti per vandenis ir pasiekti Rytų sargybą prie jūros, bet…
  Tikriausiai Bravose nebus taip blogai. Sirijus kilęs iš Bravoso, be to, ten galbūt yra ir Džakenas. Tai Džakenas jai davė tą geležinę monetą. Jis nebuvo tikras Arijos draugas, kaip Sirijus, tik ar iš draugų ji sulaukė ko gero? Kol turiu Adatų, draugų man nereikia. Nykščio pagalvėle ji brūkštelėjo per glotnią kalavijo rankenos buožę, norėdama, norėdama…
  Tiesą sakant, Arija jau neišmanė, ko norėti, nežinojo, kas jos laukia ten, iš kur sklinda ta tolima šviesa. Kapitonas sutiko paimti ją į laivą, bet šnekėtis neturėjo laiko. Kai kurie įgulos nariai jos vengė, bet kiti atnešė dovanų: sidabrinę šakutę, kumštines pirštines, odos skiautelėmis užlopytą, į blyną panašią vilnonę kepurę. Vienas vyras išmokė ją rišti jūrinius mazgus. Kitas įpylė mažytę taurelę ugninio vyno. Tie, kurie buvo nusiteikę draugiškai, plekšnojosi delnais į krūtinę kartodami savo vardus tol, kol juos ištardavo ir . Arija, tačiau nė vienas iš jų neklausė jos vardo. Vyrai vadino ją Druske, mat i laivą ji įlipo Druskos įlankoje, netoli Trišakio žiočių. Arija sumetė, kad šis vardas ne prastesnis už bet kurį kitą.
  Išblėso paskutinės nakties danguje spindėjusios žvaigždės, liko tik… dvi, šviečiančios tiesiai priešais juos.
  — Ar dabar jau spindi dvi žvaigždės?
  — Dvi akys, — paaiškino Denijas. — Titanas mus mato.
  Bravoso Titanas. Vinterfele Senoji auklė apie Titaną pasakodavo jiems istorijas. Jis buvo milžinas, didelis kaip kalnas, ir kai tik Bravosui kildavo pavojus, pabusdavo su degančiomis akimis ir, girgždindamas ir brūžindamas akmenines rankas ir kojas, brisdavo į jūrą triuškinti priešų. „Bravosiečiai maitina jį rausva, sultinga, ką tik gimusių kilmingų mergaičių mėsa“, — baigdavo savo sakmę auklė ir Sansa paikai klyktelėdavo. Bet meisteris Luvinas sakydavo, kad Titanas — viso labo statula, o Senosios auklės istorijos — tiktai pasakos.
  Vinterfelas paleistas pelenais ir žlugęs, priminė sau Arija. Senoji auklė ir meisteris Luvinas tikriausiai žuvę, Sansa taip pat. Galvoti apie juos nebėra prasmės. Visi turi mirti. Štai ką reiškė tie žodžiai, kurių Džakenas Hagaras ją išmokė, kai įdavė nuzulintą geležinę monetą. Nuo to laiko, kai išplaukė iš Druskos įlankos, Arija išmoko ir daugiau bravosietiškų žodžių — „prašau“ ir „ačiū“, „jūra“, „žvaigždė“ ir „ugninis vynas“, — bet atėjo pas juos žinodama, kad „visi turi mirti“. Dauguma „Titano dukters“ įgulos narių buvo šiek tiek pramokę bendrosios kalbos, mat ne vieną naktį praleido ant kranto: Senmiestyje, Karaliaus Uoste ir Mergelių Duburyje, tačiau tik kapitonas ir jo sūnus šią kalbą mokėjo taip gerai, kad šnekėjosi su Arija. Denijas buvo jauniausias iš kapitono sūnų, kresnas, linksmas dvylikametis berniukas, prižiūrintis tėvo kajutę ir padedantis savo vyresniajam broliui skaičiuoti.
  — Tikiuosi, jūsų Titanas nealkanas, — pasakė jam Arija.
  — Nealkanas? — suglumęs tarė Denijas.
  — Nesvarbu. — Net jei Titanas rijo rausvą, sultingą mažų mergaičių mėsą, Arija jo nebijojo. Ji buvo liesa, visai netinkama ėsti, be to, beveik vienuolikos, taigi, galima sakyti, suaugusi moteris. Ir Druskė, žinoma, nėra kilminga.
  — Ar Titanas — Bravoso dievas? — paklausė ji. — Ar garbinate Septynetą?
  — Bravose garbinami visi dievai. — Apie savo miestą kapitono sūnus kalbėdavo beveik taip pat noriai, kaip ir apie savo tėvo laivą. — Tavo Septynetas mieste turi septą — Užjūrio septą, — bet joje meldžiasi tik iš Vesteroso atplaukę jūreiviai.
  Jie nėra mano Septynetas. Tai buvo mano motinos dievai ir leido Frėjams nužudyti ją Dvyniuose. Arija abejojo, ar Bravose ras ir dievų giraitę su jos širdyje augančiu burtmedžiu. Denijas tikriausiai būtų tai žinojęs, bet ji negalėjo berniuko klausti. Druskė buvo kilusi iš Druskos įlankos, tik… ką mergina iš Druskos įlankos galėjo žinoti apie senuosius šiauriečių dievus? Senieji dievai mirę, tarė ji sau, kaip ir motina, tėvas, Robas, Branas ir Rikonas — visi mirę. Ji prisiminė labai seniai tėvą sakius, kad pučiant šaltiems vėjams vienišas vilkas miršta, o gauja išlieka. Jis viską supainiojo. Arija, vieniša vilkė, tebebuvo gyva, o kiti gaujos vilkai buvo sugauti, nužudyti ir nudirti.
  — Mėnulio giedotojai atvedė mus į šią saugią salą, kur Valyrijos drakonai negalėjo mūsų rasti, — vėl prabilo Denijas. — Jų šventykla didžiausia. Taip pat garbiname ir Vandenų Tėvą, bet kiekvieną kartą, kai pasiima nuotaką, jo rūmai statomi iš naujo. Visi kiti dievai saloje gyvena kartu, įsikūrę miesto širdyje. Ten rasi ir… Daugiaveidį dievą.
  Dabar Titano akys atrodė ryškesnės ir toliau viena nuo kitos. Jokio Daugiaveidžio dievo Arija nepažinojo, bet jei atsilieptų į maldas, jis galėtų būti kaip tik tas dievas, kurio ji ieško. Sere Gregori, pagalvojo ji, Dunsenai, Rajai Meiluti. Sere Ilinai, sere Merinai, karaliene Sersėja. Jau tik šeši. Džofris buvo negyvas, Skalikas nužudė Poliverį, o Kutulį ir tą kvaišą spuoguotą ginklanešį nudūrė ji pati. Nebūčiau jo žudžiusi, jei nebūtų manęs sugriebęs. Trišakio pakrantėje Skaliką ji paliko mirštantį, karščiuojantį nuo supūliavusios žaizdos. Reikėjo duoti jam gailestingumo dovaną ir durklu perverti širdį.
  — Druske, žiūrėk! — Denijas paėmė ją už žasto ir pasuko. — Matai? Ten, — parodė jis.
  Jiems prieš akis tvyrantis rūkas sklaidėsi, apdriskusios pilkšvos jo skraistės skyrėsi ties laivo pirmagaliu. „Titano duktė“, iškėlusi skaisčiai raudonus besiplaikstančius sparnus, skrodė pilkšvai žalsvus vandenis. Arija girdėjo virš galvos klykaujant jūros paukščius. Ten, kur parodė Denijas, iš jūros staiga iškilo virtinė akmenuotų kalvų, kurių statūs šlaitai buvo apaugę išlakiomis pušimis ir juodosiomis eglėmis. Bet tiesiai prieš akis jūra baigėsi ir ten, iš visų pusių apsuptas vandens, aukštai iškilęs dunksojo Titanas švytinčiomis akimis ir ilgais, žaliais, vėjo plaikstomais plaukais.
  Jis stovėjo apžergęs properšą, įrėmęs kojas į dvi gretimas kalvas, o jo pečiai dunksojo iškilę aukštai virš dantytų kalnų keterų. Titano kojos buvo ištašytos iš akmens luitų, iš to paties juodo granito, kaip ir kalvos, ant kurių jis stovėjo, tik strėnas buvo apsijuosęs šarvuotu pažaliavusios bronzos sijonu. Jo krūtinės šarvas taip pat buvo bronzinis, o ant galvos puikavosi lengvas šalmas su skiautere. Besiplaikstantys Titano plaukai buvo nuvyti iš kanapinių, žaliai nudažytų virvių, o akis atstojančiuose urvuose liepsnojo didžiuliai laužai. Kairę ranką jis laikė uždėjęs ant kalvos, bronziniais pirštais suspaudęs apvalainą viršūnės akmens luitą; kitą buvo iškėlęs ir joje laikė nulūžusio kalavijo rankeną.
  Jis tik šiek tiek didesnis už karaliaus Beiloro statulą Karaliaus Uoste, tarė sau Arija, kai jie dar buvo tolokai jūroje. Bet kai prekybinis laivas priplaukė arčiau, ten, kur didžiulės bangos dužo į kalnų papėdę, Titanas atrodė daug didesnis. Ji girdėjo Denijo tėvą dusliai šūkčiojant įsakymus ir užsilipę laivavirvėmis vyrai leido žemyn ir vyniojo bures. Mes irkluodami praplauksime Titanui tarp kojų. Bronziniame krūtinės šarve Arija matė plyšius laidyti strėlėms, o ant Titano rankų ir pečių, kur suko lizdus jūros paukščiai, — jų išmatų dėmes. Ji užvertė galvą. Beiloras Palaimintasis nesiektų net jo kelių. Jis galėtų peržengti gynybines Vinterfelo sienas.
  Ir staiga Titanas galingai suriaumojo.
  Garsas buvo pribloškiantis kaip ir statula, pasigirdo baisus dundesys ir girgždėjimas, toks galingas, kad nustelbė net kapitono balsą ir į pušimis apaugusius krantus dūžtančių bangų ošimą. Akimirksniu į orą pakilo daugybė jūros paukščių ir Arija krūptelėjo, bet paskui pamatė, kad Denijas juokiasi.
  — Jis tiesiog įspėja Arsenalą, kad atplaukiame! — riktelėjo jis. — Nebijok.
  — Aš ir nebijau! — atsakydama šūktelėjo Arija. — Garsas labai stiprus, ir tiek.
  Dabar „Titano duktė“ pateko į vėjo ir bangų malonę, šie sparčiai plukdė ją link kanalo. Jiems tebebūnant Titano šešėlyje dvi eilės irklų sutartinai judėjo ir plakė vandenį keldami baltas putas. Akimirką atrodė, kad jie neišvengs susidūrimo ir laivas trenksis į akmenis Titanui po kojomis. Susigūžusi laivo pirmagalyje šalia Denijo, Arija liežuviu pajuto sūrumą purslų, aptaškiusių jai veidą. Kad pamatytų Titano galvą, jai teko žvelgti tiesiai aukštyn. „Bravosiečiai maitina jį rausva, sultinga ką tik gimusių kilmingų mergaičių mėsa“, — vėl nuskambėjo jai ausyse Senosios auklės balsas, bet Arija nebuvo maža mergaitė ir neketino bijoti kažkokios paikos statulos.
  Ir vis dėlto, jiems plaukiant Titanui tarp kojų, ji laikė uždėjusi ranką ant Adatos rankenos. Vidinėje didžiulių akmeninių jo šlaunų pusėje buvo matyti dar daugiau plyšių strėlėms, ir kai Arija atsisuko pasižiūrėti į varno lizdą, nuslydus} nuo akmens ir nukritusį daugiau nei dešimt jardų, jos žvilgsnį patraukė po šarvuotu Titano sijonu esančios žudymo angos ir išblyškę veidai žmonių, spoksančių į juos iš už geležinių grotų.
  Bet netrukus jie tą vietą praplaukė.
  Šešėlis pasislinko, abiejose pusėse dunksantys pušimis apaugę šlaitai pradingo, vėjas nurimo ir dabar jie plaukė per didžiulę lagūną. Jiems prieš akis stūksojo ir tolydžio artėjo kitas iš jūros kylantis kalnas plika apvalaina viršūne, kyšantis iš vandens nelyginant smailėjantis kumštis, o ant akmeninių dantytų jo tvirtovės sienų buvo pristatyta daugybė skorpionų, ugniasvaidžių ir katapultų.
  — Tai Bravoso Arsenalas, — paaiškino Denijas taip išdidžiai, tarsi pats būtų jį pastatęs. — Jame per dieną jie gali pastatyti karo laivą.
  Arija matė dešimtis laivų, prišvartuotų prie krantinių ir užkeltų ant nuleisti į vandenį skirtų platformų. Daugybės kitų laivų dažyti pirmagaliai kyšojo iš nesuskaičiuojamų, ant akmenuotų krantų pristatytų pašiūrių, tarsi iš šunidės galvas iškišę šunys, — liekni, pikti ir išalkę, laukiantys, kol medžiotojas pūstelės ragą ir duos jiems ženklą. Ji pamėgino laivus suskaičiuoti, tačiau jų buvo per daug, juolab kad už kranto linijos posūkio buvo matyti dar prieplaukų, pašiūrių ir krantinių.
  Du laivai atplaukė jų pasitikti. Jie slydo vandeniu nelyginant laumžirgiai, o blyškūs irklai spindėjo. Arija girdėjo, kad kapitonas kažką jiems sušuko, tų laivų kapitonai taip pat atsakė jam šūksniais, bet žodžių ji nesuprato. Sugaudė didelis ragas. Laivai priplaukė jiems iš abiejų pusių ir taip arti, kad Arija girdėjo prislopintą, iš skaisčiai raudonai dažytųjų korpusų vidaus sklindantį būgnų dunksėjimą, — bum, bum, bum, bum, bumy bumy bumy bumy — tarsi ten garsiai būtų plakusios gyvos širdys.
  Paskui ir laivai, ir Arsenalas liko jiems už nugarų. Prieš akis plytėjo didžiuliai šviesiai žalsvų vandenų plotai, ribuliuojantys tarsi spalvinga stiklinė pieva. Iš šlapios jų širdies buvo iškilęs pats miestas — plačiai nusidriekę pilki, auksiniai ir raudoni kupolai, bokštai ir tiltai. Šimtas Bravoso salų jūroje.
  Meisteris Luvinas pasakojo jiems apie Bravosą, bet didžiąją dalį to, ką jis sakė, Arija pamiršo. Tai buvo miestas lygumoje, tai Arija matė jau iš tolo, ne taip, kaip Karaliaus Uostas, išsidėstęs ant trijų aukštų kalvų. Čia vienintelės kalvos buvo iš plytų ir granito, bronzos ir marmuro žmonių pastatyti namai. Trūko ir dar kažko, tik Arijai prireikė kelių akimirkų susivokti, ko būtent. Miestas neturi gynybinių sienų. Bet, kai pasakė tai Denijui, šis tik nusijuokė.
  — Mūsų gynybinės sienos pastatytos iš medžio ir nudažytos skaisčiai raudonai, — paaiškino berniukas. — Mums gynybines sienas atstoja karo laivai. Kitų sienų mums nereikia.
  Jiems po kojomis sugirgždėjo denis. Atsisukusi Arija pamatė jiedviem už nugaros stovintį augalotą Denijo tėvą ilgu kapitono apsiaustu iš skaisčiai raudonos vilnos. Prekybinio laivo kapitonas Ternesijus Teris žandenų nenešiojo, be to, ir žilus plaukus buvo nusikirpęs trumpai, tvarkingai ir jie neužgožė jo apvalaino, vėjų nugairinto veido. Plaukiant Arija dažnai matydavo jį juokaujantį su įgula, bet vos tik suraukdavo antakius, vyrai sprukdavo nuo jo kaip nuo artėjančios audros. O dabar jo antakiai buvo suraukti.
  — Mūsų kelionė baigta, — pasakė jis Arijai. — Plauksime į Čekvio uostą, kuriame ant mūsų denio užlips jūrų lordo muitinės pareigūnai apžiūrėti triumų. Jie čia sugaiš pusę dienos, — visuomet tiek užtrunka, — bet tau nėra iokio reikalo laukti jų malonės. Susirink daiktus. Nuleisiu valtį ir Jorkas nuplukdys tave į krantą.
  Į krantų… Arija prikando lūpą. Ji perplaukė Siaurąją jūrą, kad atsidurtų čia, bet jei kapitonas būtų paklausęs, būtų pasakiusi, kad nori likti „Titano dukteryje“. Druskė buvo per maža irkluoti, dabar Arija tai suprato, tačiau būtų galėjusi išmokti rišti virves, rifuoti bures ir, plaukiant per didžiules sūrias jūras, laikyti nustatytą kursą. Kartą jiedu su Deniju užsilipo iki varno lizdo ir ji nė kiek nebijojo, nors denis atrodė labai žemai ir labai mažas. Be to, galiu skaičiuoti ir tvarkyti kajutę.
  Tačiau prekybiniam laivui antro jungos nereikėjo. Be to, Arijai pakako vien pažvelgti kapitonui į veidą ir iš karto suprato, kaip jis nekantrauja jos atsikratyti. Taigi Arija tylomis linktelėjo.
  — Į krantą, — pakartojo ji, nors „į krantą“ reiškė pas svetimus žmones.
  — Valar dohaeris. — Jis kilstelėjo du pirštus ir prilietė kaktą. — Tikiuosi, prisiminsi Ternesijų Terį ir paslaugą, kurią jis tau padarė.
  — Prisiminsiu, — tyliai tarė Arija.
  Vėjas plakė jos apsiaustą nekantriai nelyginant šmėkla. Arijai buvo laikas eiti.
  „Susirink daiktus“, — pasakė kapitonas, bet mantos ji turėjo labai nedaug. Tik drabužius, kuriuos dėvėjo, kapšelį su monetomis, dovanas, kurias gavo iš įgulos narių, durklą prie kairio klubo ir Adatą prie dešinio.
  Jai dar nespėjus susiruošti buvo nuleista valtis ir Jorkas sėdo prie irklų. Jis taip pat buvo kapitono sūnus, bet vyresnis už Deniją ir ne toks draugiškas. Net neatsisveikinau su Deniju, dingtelėjo jai, lipant į valtį. Arija susimąstė, ar dar kada nors sutiks šį berniuką. Man derėjo atsisveikinti.
  „Titano duktė“ palengva nuo jų tolo, o miestas sulig kiekvienu Jorko yriu atrodė vis didesnis. Arijai iš dešinės buvo matyti uostas, netvarkingai išsimėčiusiose prieplaukose ir krantinėse buvo pilna didpilvių banginių medžioklės laivų iš Ibeno, prašmatnių laivų iš Vasaros salų ir tiek karo laivų, jog mergaitė neįstengė suskaičiuoti. Kitas uostas buvo įsikūręs toliau, jai iš kairės, už kranto linijos, virš kurios kyšojo pusiau nuskendusių pastatų stogai. Arija vienoje vietoje dar niekada nebuvo mačiusi tiek daug ir tokių didelių namų. Karaliaus Uoste buvo Raudonoji pilis, Didžioji Beiloro septa ir Drakonų Duobė, tačiau Bravosas, rodos, galėjo pasigirti bent dviem dešimtimis tokių pat didelių ar net didesnių šventyklų, bokštų ir rūmų. Vėl būsiu pelė, niūriai pagalvojo Arija, tokia pati pelė, kokia buvau prieš pasprukdama iš Harenholo.
  Žvelgiant iš ten, kur stovėjo Titanas, miestas atrodė kaip viena didžiulė sala, bet kai Jorkas priirklavo arčiau, ji pamatė, kad Bravosą sudaro daug mažų, viena šalia kitos esančių salų, sujungtų akmeninių tiltų arkomis, einančiomis per begalę kanalų. Anapus uosto jos žvilgsnis užkliuvo už pilkų akmeninių namų, sustatytų taip arti, kad, rodės, jie ramsto vienas kitą. Arijai namai atrodė keisti: keturių arba penkių aukštų, siauri, su smailiais čerpių stogais, primenančiais į viršų smailėjančias kepures. Šiaudinių stogų ji niekur nematė, be to, išvydo vos kelis rąstinius namus, tokius įprastus Vesterose. Jie neturi medžių, staiga suvokė Arija. Bravosas — vien iš akmens, pilkas miestas žalioje jūroje.
  Jorkas pasuko valtį į šiaurę nuo prieplaukų, link plataus vandens kelio, vedančio tiesiai į miesto širdį. Jiedu praplaukė po išraižyto akmeninio tilto arkomis, papuoštomis pusšimčiu rūšių žuvų, krabų ir moliuskų. Prieš akis iškilo antras tiltas ir jame buvo iškaltas į nėrinius panašus vynuogienojų raštas, už jo — trečias, žvelgiantis į juodu tūkstančiu dažais išpieštų akių. Į abi puses vėrėsi mažesnių kanalų žiotys, o iš jų galėjai patekti į dar siauresnius. Arija matė, jog kai kurie namai pastatyti virš vandens kelių, ir tose vietose kanalai buvo virtę savotiškais tuneliais. Pro juos tai į vieną, tai į kitą pusę praplaukdavo siauros valtelės, nelyginant vandens gyvatės dažytomis galvomis ir užriestomis uodegomis. Ji matė, kad jų niekas neirkluoja, o kartimis stumia vyrai, stovintys laivagaliuose, vilkintys pilkus, rudus ir tamsiai žalius apsiaustus. Arija matė ir milžiniškų plokščiadugnių baržų, prikrautų dėžių ir statinių, kurias kartimis stūmė po dvidešimt vyrų iš abiejų šonų, ir prabangių plaukiojančių namų, apkarstytų žibintais su spalvoto stiklo gaubtais, aksominėmis užuolaidomis ir papuoštų bronzinėmis laivapriekio figūromis. Dar toliau, iškilęs virš kanalų ir namų, šmėkšojo milžiniškas, pilkas, į akmeninį kelią panašus lovys, kurį laikė trys galingos tarpusavyje sujungtos arkos, nusitęsusios į pietus ir pranykstančios ūkanose.
  — Kas tai? — rodydama į jį paklausė Jorko Arija.
  — Gėlo vandens upė, — paaiškino jai vaikinas. — Ja iš žemyno, per jūros užliejamas dumblinas seklumas ir sūrias sietuvas, atiteka gėlas vanduo. Švarus gėlas vanduo fontanams.
  Kai Arija žvilgtelėjo atgal, uosto ir lagūnos jau nebuvo matyti. O jiems prieš akis, abipus kanalo, krantinėse stūksojo didžiulės statulos — didingi akmeniniai vyrai ilgais bronziniais apdarais, apdrabstyti jūros paukščių išmatomis. Vieni laikė rankose knygas, kiti durklus, dar kiti — kūjus. Vienas iškeltoje rankoje spaudė auksinę žvaigždę. Kitas buvo apvertęs akmeninį siaurakaklį ąsotį, iš kurio į kanalą nepaliaujamai pylėsi vanduo.
  — Ar jie dievai? — paklausė Arija.
  — Jūrų lordai, — atsakė Jorkas. — Dievų sala toliau. Matai? Už šešių tiltų, dešiniame krante. Ten stovi ir Mėnulio giedotojų šventykla.
  Tai buvo viena iš šventyklų, kurias Arija matė nuo lagūnos, — milžiniškas pastatas iš sniego baltumo marmuro su didžiuliu pasidabruotu kupolu, balkšvame jo langų stikle buvo pavaizduotos keturios mėnulio fazės. Abipus šventyklos vartų stovėjo po marmurinę mergelę — jų statulos buvo aukštos kaip jūrų lordų ir laikė pusmėnulio formos vartų sąramą.
  Už šios šventyklos stovėjo dar vienas — raudono akmens, rūstus kaip tvirtovė pastatas. Ant didelio stačiakampio jo bokšto geležinėje dvidešimties pėdų skersmens gorėję žioravo ugnis, o abipus bronza papuoštų durų degė dar du mažesni laužai.
  — Raudonieji žyniai mėgsta deginti laužus, — tarė jai Jorkas. — Jų dievas — Šviesos Valdovas, raudonasis Rhloras.
  Žinau. Arija prisiminė Torą iš Myro su senų šarvų likučiais ant taip išblukusių drabužių, kad atrodė, jog jis veikiau rožinis, o ne raudonasis žynys. Ir vis dėlto jo bučinys prikėlė lordą Beriką iš numirusiųjų. Arija žvilgsniu nulydėjo pro šalį praplaukiančius raudonojo dievo namus svarstydama, ar šie bravosiečiai žyniai galėtų padaryti tą patį?
  Netrukus prieš akis iškilo didžiulis mūrinis apkerpėjęs pastatas. Arija rūtų pamaniusi, kad tai prekių sandėlis, bet Jorkas pasakė:
  — Tai Šventasis Prieglobstis, čia garbiname mažus, pasaulio pamirštus dievus. Šį pastatą dar išgirsi vadinant Aptvaru.
  Tarp aukštų, kerpėmis apaugusių Aptvaro sienų ėjo siauras kanalas, ir Jorkas pasuko jų valtį į dešinę. Perplaukę tunelį, jie vėl atsidūrė šviesoje. Abiejuose krantuose stovėjo ir daugiau šventovių.
  — Nė nežinojau, kad yra tiek daug dievų, — prisipažino Arija.
  Jorkas kažką neaiškiai burbtelėjo. Jie vėl pasuko už kampo ir praplaukė dar vieną tiltą. Kairėje pasirodė uolinga kalva, ant kurios iš tamsiai žalio akmens buvo pastatyta belangė šventykla. Nuo jos durų laiptai vedė žemyn, į dengtą prieplauką.
  Jorkas trūktelėjo irklus atgal ir valtis švelniai dunkstelėjo į akmeninius polius. Jis nusitvėrė įmūryto geležinio žiedo, kad valtis galėtų pastovėti.
  — Čia tave išlaipinsiu.
  Prieplaukoje driekėsi šešėliai, laiptai atrodė statūs. Juodomis čerpėmis dengtas šventyklos stogas, kaip ir prie kanalų stovinčių namų stogai, viršuje staiga smailėjo. Arija prikando lūpą. Sirijus buvo kilęs iš Bravoso. Gali būti, kad jis lankėsi šioje šventykloje. Gali būti, jog lipo šiais laiptais. Nusitvėrusi žiedo, ji atsistojo ir išlipo ant kranto.
  — Žinai mano vardą, — likęs valtyje tarė Jorkas.
  — Jorkas Teris.
  — Valar dohaeris.
  Jis irklu atsistūmė nuo kranto ir valtis nuplaukė į gilesnius vandenis. Arija žiūrėjo, kaip Jorkas irkluoja ir tolsta tuo pačiu keliu, kuriuo jiedu atvyko, o paskui jis dingo po tiltu krentančiuose šešėliuose. Kai irklų teškenimas nutilo, jai pasirodė, kad girdi savo širdies plakimą. Staiga ji atsidūrė visai kitur… galbūt ir vėl Harenhole su Gendriu arba su Skaliku Trišakio pakrantėse ošiančiuose miškuose. Draskė — maža kvaila mergiotė, tarė sau Arija. Aš esu vilkė ir nieko nebijosiu. Delnu patapšnojusi per Adatos rankenos buožę, kad sektųsi, ji ryžtingai nėrė į šešėlius, vienu žingsniu įveikdama po dvi laiptų pakopas, kad niekas nesakytų, jog bijo.
  Užlipusi laiptais ji rado dvivėres, medines, meniškai išraižytas, dvylikos pėdų aukščio duris. Kairė jų pusė buvo padaryta iš balkšvo kaip kaulas burtmedžio, o dešinė — iš tviskančio juodmedžio. Pačiame jų viduryje buvo išskaptuotas mėnulis: burtmedžio pusėje — iš juodmedžio, o juodmedžio pusėje — iš burtmedžio. Pažvelgusi į duris Arija kažkodėl prisiminė Vinterfelo dievų giraitėje augantį širdamedį. Tos durys į mane žiūri, pagalvojo Arija. Pirštinėmis apmautais delnais ji stumtelėjo abi durų puses, bet nė viena iš jų nevirstelėjo. Užrakintos ir uždėtas skersinis.
  — įleiskite mane, kvailiai, — tarė ji, — aš perplaukiau Siaurąją jūrą. — Tada dar padaužė jas kumščiu. — Džakenas liepė man čia ateiti. Turiu geležinę monetą. — Arija išsitraukė iš kapšelio monetą ir pakėlusi parodė. — Matote? Valar morgulis.
  Durys nieko neatsakė, tik prasivėrė.
  Visiškai tyliai ir nepaliestos žmogaus rankos jos atsivėrė į vidų. Arija žengė vieną, paskui antrą žingsnį. Jai už nugaros durys užsidarė, ir valandėlę ji nieko negalėjo matyti. Rankoje laikė Adatą, nors ir neprisiminė, kada ją išsitraukė.
  Prie sienų degė kelios žvakės, bet patalpą apšvietė taip menkai, kad Arija nematė net savo kojų. Kažkas šnabždėjo, bet per tyliai, kad ji galėtų suprasti žodžius. Dar kažkas verkė. Ji girdėjo lengvus žingsnius, į akmenį brūkšinčią odą, atsidarant ir vėl užsiveriant duris. Vandenį, dar girdžiu teškant vandenį.
  Palengva Arijos akys apsiprato su tamsa. Viduje šventykla atrodė gerokai didesnė, nei žvelgiant į ją iš lauko. Vesteroso septos buvo septynsienės, su septyniais altoriais septyniems dievams, bet čia dievų buvo gerokai daugiau nei septyni. Prie sienų rikiavosi jų statulos — didžiulės ir grėsmingos. Jiems prie kojų blausiai tarsi tolimos žvaigždės degė raudonos žvakės. Arčiausiai stovėjo dvylikos pėdų aukščio marmurinė moters statula. Jai iš akių tryško tikros ašaros ir kapsėjo į rankose laikomą dubenį. Už jos soste sėdėjo vyras liūto galva, išskaptuotas iš juodmedžio. Kitoje durų pusėje, remdamasis didžiulėmis užpakalinėmis kojomis, piestu stovėjo milžiniškas iš bronzos ir geležies išlietas žirgas. Dar toliau Arija šiaip taip įžvelgė didelį akmeninį veidą, išblyškusį kūdikį su kalaviju, juodą gauruotą didelį kaip tauras ožį ir lazda besiramsčiuojantį vyrą su pakeltu gobtuvu. Kitos statulos jai atrodė tarsi prieblandoje šmėkšantys, vos matomi pavidalai. Tarp dievų buvo slaptos nišos, užklotos tamsių šešėlių, kur ne kur degė po žvakę.
  Laikydama rankoje kalaviją, tyliai kaip šešėlis Arija patraukė tarp ilgų akmeninių suolų. Pėdomis jautė, kad ir grindys iš akmens; ne iš šlifuoto marmuro kaip Didžiosios Beiloro septos grindys, o iš šiurkštesnio akmens. Ji praėjo pro kelias besišnabždančias moteris. Šventykloje buvo šilta ir tvanku, taip tvanku, kad Arija net nusižiovavo. Ji užuodė degančias žvakes. Tas kvapas buvo nepažįstamas, tad Arija pamanė, jog čia deginami kažkokie keisti smilkalai, bet šventyklos gilumoje, rodos, užuodė sniegą, pušų spyglius ir karštą troškinį. Geri kvapai, tarė ji sau ir pasijuto šiek tiek drąsesnė. Tokia drąsi, kad vėl įkišo Adatą į makštis.
  Šventyklos viduryje ji rado vandens, kurį girdėjo teškant; dešimties pėdų skersmens baseinėlį, juodą kaip rašalas ir apšviestą raudonų žvakių. Prie jo sėdėjo jaunas vyras sidabrišku apsiaustu ir tyliai verkė. Arija matė, kaip jis panardino ranką į vandenį ir jo paviršiumi nuvilnijo skaisčiai raudonos bangelės. Ištraukęs pirštus, jis vieną po kito ėmė juos čiulpti. Tikriausiai jis ištroškęs. Ant baseinėlio krašto buvo padėta akmeninių puodelių. Vienu iš m pasėmusi vandens, Arija nunešė vyrui atsigerti. Kai padavė jam puodelį, iaunasis vyras įdėmiai ją nužvelgė.
  — Valar morgulis, — tarė jis.
  — Valar dohaeris, — atsakė Arija.
  Jis godžiai išgėrė ir įmetė puodelį į baseinėlį, šis krisdamas tyliai pliumptelėjo. Tada vyras, susiėmęs pilvą, svirduliuodamas atsistojo. Akimirką Arijai pasirodė, kad jis tuoj pargrius. Ir tik tada žemiau vyro diržo pamatė tamsią, sparčiai plintančią dėmę.
  — Tu perdurtas, — leptelėjo ji, bet vyras į Ariją nekreipė dėmesio. Klupinėdamas jis priėjo prie sienos, įslinko į nišą ir atsigulė į kietą akmeninę lovą. Apsižvalgiusi Arija išvydo ir daugiau nišų. Kai kuriose iš jų miegojo seni žmonės.
  Ne, nuskambėjo jai ausyse, rodos, kažkur jau girdėtas balsas. Jie mirę arba vaduojasi mirtimi. Turi akis ir žiūrėk.
  Kažkieno pirštai palietė jos ranką.
  Arija atsisuko, bet tai tebuvo maža mergaitė — išblyškusi maža mergaitė, apsivilkusi apsiaustą su gobtuvu, dešinėje pusėje juodą, kairėje pusėje baltą ir, rodos, skęstanti jame. Po užsmauktu gobtuvu buvo matyti suvargęs liesas veidelis, įdubę skruostai ir juodos, didelės kaip pelėdos akys.
  — Nesiliesk prie manęs, — įspėjo Arija beglobę mergaitę. — Berniuką, kuris mėgino sučiupti mane už rankos, nužudžiau.
  Mergaitė ištarė kelis žodžius, bet Arija jų nesuprato.
  Ji papurtė galvą.
  — Nemoki bendrosios kalbos?
  — Aš moku, — pasigirdo balsas jai už nugaros.
  Tokios jų staigmenos Arijai nepatiko. Gobtuvą pasikėlęs vyras buvo aukštas, susisupęs į tokį pat juodą baltą apsiaustą kaip ir mergaitė, tik gerokai didesnį. Po gobtuvu Arija negalėjo įžiūrėti nieko, tik jo akyse atsispindintį blausų raudoną žvakės liepsnos švytėjimą.
  — Kokia čia vieta? — paklausė ji.
  — Taiki vieta, — švelniai tarė jis. — Čia tu saugi. Čia — Juodo ir Balto namai, vaikeli. Nors prašyti Daugiaveidžio dievo malonės tu dar per jauna…
  — Ar jis toks pat, kaip pietiečių dievas, su septyniais veidais?
  — Septyniais? Ne. Jis turi daugybę veidų, mažute, tiek veidų, kiek žvaigždžių danguje. Bravose žmonės garbina tokius dievus, kokie jiems patinka, bet… kiekvieno kelio gale stovi Jis, Daugiaveidis, ir laukia. Nebijok, vieną dieną jis ateis ir tavęs. Neturėtum skubėti pulti jam į glėbį.
  — Aš atėjau tik ieškodama Džakeno Hagaro.
  — Šis vardas man negirdėtas.
  Arija nusiminė.
  — Jis buvo kilęs iš Lorato. Jo plaukai vienoje galvos pusėje buvo žili, o kitoje — rusvi. Džakenas žadėjo atskleisti man paslapčių ir davė šią monetą.
  Geležinę monetą Arija laikė suspaudusi kumštyje. Kai atgniaužė pirštus, ji liko prilipusi prie prakaituoto delno.
  Žynys atidžiai apžiūrėjo monetą, bet ranka jos nepalietė. Našlaitė didelėmis akimis taip pat spoksojo į pinigą. Pagaliau vyras su gobtuvu paklausė:
  — Kuo tu vardu, mergaite?
  — Druskė. Atvykau iš Druskos įlankos prie Trišakio.
  Nors veido Arija nematė, bet kažkodėl pajuto, kad vyras šypsosi.
  — Ne, — papurtė galvą jis, — pasakyk man savo vardą.
  — Bandelė, — šį kartą atsakė Arija.
  — Savo tikrą vardą, vaike.
  — Motina pavadino mane Nen, bet žmonės vadina Kiaune…
  — Vardą…
  Ji kietai sučiaupė lūpas.
  — Arė. Aš esu Arė.
  — Jau panašiau. O dabar sakyk tiesą.
  Baimė kerta smarkiau už kalaviją, pagalvojo ji.
  — Arija. — Pirmą kartą šį žodį ji ištarė pašnibždomis. O antrą kartą — garsiai ir ryžtingai. — Esu Arija iš Starkų giminės.
  — Tai tiesa, — linktelėjo vyras, — bet Juodo ir Balto namuose Arijai iš Starkų giminės nėra vietos.
  — Prašau… — ėmė maldauti ji, — aš neturiu kur eiti.
  — Ar bijai mirties?
  Arija prikando lūpą.
  — Ne.
  — Pažiūrėkime… — Žynys nusismaukė gobtuvą. Po juo veido nebuvo; tik pageltusi kaukolė su keliomis prie skruostikaulių prilipusiomis odos skiautelėmis, o tuščioje akiduobėje raitėsi baltas kirminas. — Pabučiuok mane, vaike, — liepė jis dusliai ir šiurpiai kaip pati mirtis.
  Jis mano, kad mane išgąsdins? Arija pabučiavo jį į nesančią nosį ir pačiupo kapų kirminą iš akiduobės ketindama jį praryti, bet gyvis tarp pirštų ištirpo nelyginant šešėlis.
  Ištirpo ir gelzgana kaukolė, ir dabar jai šypsojosi senis, maloniausias iš visų, kuriuos Arija buvo sutikusi.
  — Dar niekada niekas nemėgino suvalgyti mano kirmino, — pasakė jis. — Ar tu alkana, mergaite?
  Taip, pagalvojo Arija, bet ne maisto.

  # Sersėja

  Lijo šaltas lietus, tad šlapios Raudonosios pilies sienos su apsauginiais pylimais atrodė tamsios kaip kraujas. Paėmusi už rankos karalių, karalienė ryžtingai vedėsi jį per dumbliną kiemą prie savo neštuvų ir laukiančios palydos.
  — Dėdė Džeimis sakė, kad galėsiu joti raitas ir barstyti prasčiokams skatikus, — prieštaravo berniukas.
  — Nori persišaldyti? — Sersėja negalėjo taip rizikuoti; Tomenas niekada nebuvo toks sveikas kaip Džofris. — Tavo senelis būtų norėjęs, kad per jo budynes atrodytum kaip tikras karalius. Negalime įžengti į Didžiąją septą šlapi ir susitaršę.
  Jau gana, kad vėl turiu nešioti gedulą. Juoda spalva niekada jai netiko. Sersėjos oda buvo šviesi, tad vilkėdama juodus drabužius ji ir pati atrodydavo kaip lavonas. Ji atsikėlė valandą prieš švintant išsimaudyti ir susitvarkyti plaukų ir tikrai neketino leisti, kad dėl lietaus šios pastangos nueitų perniek.
  Įlipęs į neštuvus, Tomenas įsitaisė ant pagalvių ir įsistebeilijo į lietų.
  — Dievai aprauda senelį. Ledi Džoslina sakė, kad lietaus lašai — tai jų ašaros.
  — Džoslina Svift tiesiog kvaiša. Jei dievai galėtų verkti, jie būtų apraudoję ir tavo brolį. Lietus yra lietus. Užtrauk užuolaidą, kol dar labiau nesušlapai. Ši mantija iš sabalenų, ar nori, kad ji permirktų?
  Tomenas padarė kaip lieptas. Dėl sūnaus klusnumo Sersėja nerimavo. Karalius turėjo būti stiprus. Džofris būtų ginčijęsis. Jis niekada nesileisdavo lengvai įbauginamas.
  — Nesėdėk sudribęs, — įsakmiai tarė ji Tomenui. — Sėdėk kaip dera karaliui. Ištiesink pečius ir pasitaisyk karūną. Juk nenori, kad ji nukristų tau nuo galvos matant visiems lordams, ar ne?
  — Ne, mama.
  Berniukas atsisėdo tiesiai ir pakėlęs ranką pasitaisė karūną. Džofo karūna jam buvo per didelė. Tomenas nuo mažens buvo linkęs į pudumą, bet dabar jo veidas atrodė sulysęs. Ar jis gerai valgo? Kad tik nepamirščiau paklausti apie tai Tomeno tarno, pagalvojo Sersėja. Ji negalėjo rizikuoti, kad Tomenas pasiligotų, juolab dabar, kai Mirsela dorniečių rankose. Laikui bėgant jis paūgės ir Džofo karūna jam puikiai tiks. O kol kas reikia mažesnės karūnos, — tokios, kad nesmuktų jam ant kaktos. Sersėjai reikėjo apie tai pasikalbėti su auksakaliais.
  Neštuvai lėtai leidosi nuo Aukštosios Eigono kalvos. Priekyje jojo du karaliaus sargybos vyrai, baltai apsirengę riteriai ant šyvų arklių, o jiems ant pečių karojo balti, lietaus permerkti apsiaustai. Iš paskos traukė penkiasdešimt aukso ir tamsiai raudonos spalvos drabužiais apsirengusių Lanisterių sargybinių.
  Pro plyšį tarp užuolaidų Tomenas spoksojo į tuščias gatves.
  — Maniau, bus daugiau žmonių. Kai mirė tėvas, visi, kas gyvas, atėjo pasižiūrėti į mus prajojančius.
  — Lietus suginė žmones po stogu.
  Karaliaus Uosto miestelėnai niekada nemylėjo lordo Taivino. Bet meilės jis niekada ir netroško. „Meilės negali valgyti, už meilę negali nusipirkti žirgo, meile šaltą vakarą negali pasišildyti savo menių“, — kartą girdėjo ji tėvą sakant Džeimiui, kai šis buvo ne vyresnis nei Tomenas dabar.
  Didžiojoje Beiloro septoje, didingoje marmurinėje šventykloje, dunksančioje ant Visenijos kalvos, gedėtojų susirinko tik menkas būrelis — gerokai mažiau nei auksinių apsiaustų, kuriuos seras Adamas Marbrandas išrikiavo aikštėje priešais septą. Vėliau jų ateis daugiau, tarė sau karalienė, serui Merinui Trentui padedant jai išlipti iš neštuvų. Į rytines pamaldas buvo įleidžiami tik kilmingieji ir jų palydos; po pietų turėjo vykti kitos, prastuomenei skirtos pamaldos, o į vakarines pamaldas šventyklos durys buvo atviros visiems norintiems. Sersėja turėjo dalyvauti ir popietinėse pamaldose, kad prasčiokai matytų ją gedinčią. Minia turi gauti šį reginį. Sersėją tai piktino. Jai reikėjo paskirti žmones į postus, laimėti karą, valdyti karalystę. Tėvas būtų ją supratęs.
  Užlipusius laiptais, juos pasitiko septonas. Gunktelėjęs senis su žila, reta barzda, taip sulinkęs nuo savo puošnių, išsiuvinėtų apdarų svorio, kad jo akys buvo atsidūrusios karalienės krūtų lygyje, nors… su karūna, lengvu tuščiaviduriu papuošalu iš šlifuoto krištolo ir sukto aukso, jis atrodė bent pusantros pėdos aukštesnis, nei iš tiesų buvo.
  Šią karūną jam įteikė lordas Taivinas vietoj anos, kuri dingo, kai minia nužudė ankstesnį aukštąjį septoną. Tą pertukusį kvailį prasčiokai ištempė iš neštuvų ir suplėšė į gabalus tą dieną, kai Mirsela išplaukė į Dorną. Anas septonas buvo tikras rajūnas, bet klusnus. O šis… Staiga Sersėja prisiminė, jog šį aukštąjį septoną paskyrė Tirionas, ir sunerimo.
  Dėmėta senio plaštaka, išlindusi iš rankovės, papuoštos auksiniais užraitų ornamentais ir nusagstytos smulkiais krištoliukais, atrodė kaip vištos koja. Sersėja priklaupė ant šlapio marmuro ir pakštelėjo pirštus, o tada paragino Tomeną pasekti jos pavyzdžiu. Ką jis apie mane žino? Kažin, kiek jam apie mane pripasakojo neūžauga? Palydėjęs Sersėją į šventyklą, septonas šyptelėjo. Bet ar ta šypsena buvo grėsminga, kupina nebylaus žinojimo, ar tik beprasmis raukšlėtų senio lūpų trūktelėjimas? To karalienė negalėjo tvirtai žinoti.
  Sersėja laikė Tomeną už rankos ir jie, žengdami po spalvotais gaubliais, perėjo per Žibintų menę. Jiems iš šonų žingsniavo Trentas ir Ketlblekas, nuo jų apsiaustų varvėjo vanduo ir telkėsi į balutes ant grindų. Aukštasis septonas tipeno lėtai, pasiramsčiuodamas iš burtmedžio išdrožta lazda, viršuje papuošta krištoliniu bumbulu. Jį lydėjo septyni Pamaldžiausieji tviskančiais sidabruotais drabužiais. Po sabalenų mantija Tomenas buvo apsivilkęs auksuotais rūbais, o karalienė dėvėjo seną juodo aksomo suknią šermuonėlių kailių apvadais. Pasisiūti naujos nebuvo laiko, o pasirodyti su ta pačia suknia, kurią vilkėjo per Džofrio laidotuves, arba su ta, kurią dėvėjo laidodama Robertą, ji negalėjo.
  Bent jau niekas nesitikės, kad nešiosiu gedulą dėl Tiriono. Ta proga apsivilksiu tamsiai raudoną, šilkinę paauksintą suknią ir pasipuošiu plaukus rubinais. Ji paskelbė, jog tas, kuris atneš jai neūžaugos galvą, bus pakeltas į lordus, kad ir kokios žemos kilmės ir luomo jis būtų. Varnai šią žinią išnešiojo po visus Septynių Karalysčių kampelius, o netrukus ji turėjo perskrieti Siaurąją jūrą ir pasiekti devynis laisvuosius miestus bei dar toliau plytinčias žemes. Tegul Kipšas bėga nors į pasaulio kraštą, nuo manęs vis tiek nepaspruks.
  Per vidines duris karališkoji procesija įžengė į klaidžią Didžiosios septos širdį ir toliau traukė plačiu taku tarp suolų, — vienu iš septynių, kurie visi susiėjo po kupolu. Karaliui ir karalienei žingsniuojant pro šalį, kairėje ir dešinėje stovintys gedėtojai klaupėsi. Čia buvo susirinkę nemažai jos tėvo vėliavininkų ir riterių, kurie petys į petį kovėsi su lordu Taivinu kone pusšimtyje mūšių. Išvydusi juos karalienė atgavo pasitikėjimą savimi. Aš dar turiu draugų.
  Po aukštu ir didingu, stikliniu, auksu ir krištolu puoštu Didžiosios septos kupolu, ant laiptuotos marmurinės karsto pakylos ilsėjosi lordo Taivino Lanisterio palaikai. Prie velionio galvos budėjo Džeimis, sveikąją ranką uždėjęs ant rankenos ilgo paauksuoto kalavijo, kurio smaigalys rėmėsi į grindis. Jis vilkėjo apsiaustą su gobtuvu, baltą kaip ką tik iškritęs sniegas, o jo ilgi šarviniai marškiniai buvo sunerti iš perlamutro, aptaisyto auksu. Lordas Taivinas būtų norėjęs, kad jis dėvėtų auksinius ir tamsiai raudonos spalvos Lanisterių drabužius, pagalvojo Sersėja. Matydamas Džeimį apsirengusį baltai jis visuomet pykdavo. Be to, jos brolis vėl želdinosi barzdą. Ant smakro ir skruostų buvo matyti trumpi šeriai, tad jo veidas atrodė keistai nepažįstamas ir šiurkštus. Galėjo bent jau palaukti, kol tėvo kaulai atguls po Uola.
  Sersėja padėjo karaliui įveikti tris laiptų pakopas, kad berniukas galėtų priklaupti prie velionio. Tomeno akys buvo pilnos ašarų.
  — Verk tyliai, — pasilenkusi prie sūnaus sušnabždėjo ji. — Esi karalius, o ne klykiantis mažvaikis. Į tave žiūri tavo lordai.
  Berniukas atgalia ranka nusibraukė ašaras. Jo akys buvo kaip motinos, šviesiai žalios, be to, didelės ir spindinčios kaip ir Džeimio, kai šis buvo Tomeno amžiaus. Jos brolis buvo toks gražus berniukas, bet… ir smarkus, toks pat smarkus kaip Džofris, tikras liūtukas. Karalienė apglėbė Tomeną ir pabučiavo auksines jo garbanas. Jam manęs reikės, kad išmokyčiau, kaip valdyti karalystę ir apsisaugoti nuo priešų. Net ir dabar kai kurie iš jų, apsimetę draugais, stovi netoliese.
  Tyliosios seserys apšarvavo lordą Taiviną taip, tarsi jo lauktų lemiama kova. Jam buvo užsegti patys geriausi šarvai — sunkūs, plieniniai ir emaliuoti, tamsiai raudoni su auksinėmis įlajomis ant šarvinių pirštinių, antblauzdžių ir antkrūtinio. Jo pečiai saulėje tviskėjo auksu; ant kiekvieno jų glaudėsi po susigūžusią liūtę. Šalia jo galvos gulėjo šalmas, ant jo viršaus puikavosi liūtas su įspūdingais karčiais. Velioniui ant krūtinės buvo padėtas ilgasis kalavijas, įkištas į paauksuotas makštis, nusagstytas rubinais, plaštakos apmautos paauksuotomis šarvinėmis pirštinėmis ir uždėtos ant kalavijo rankenos. Net po mirties jo veidas atrodo taurus, pagalvojo Sersėja, nors burna… Jos tėvo lūpų kampučiai buvo šiek tiek pakilę ir atrodė, tarsi jis sutrikęs šypsotųsi. Taip neturėtų būti. Sersėja kaltino Paišelį; jis privalėjo tyliosioms seserims pasakyti, kad lordas Taivinas niekada nesišypsodavo. Meisteris visiškai niekam netinka, kaip krūtys po šarvu. Nežinia kodėl, bet švelniai besišypsantis lordas Taivinas jau neatrodė toks grėsmingas. Galbūt ir dėl to, kad buvo užsimerkęs. Jos tėvo akys visuomet keldavo žmonėms nerimą; šviesiai žalios, blizgančios, išmargintos auksinėmis dėmelėmis. Tos akys verdavo žmogų kiaurai ir matydavo, koks jis giliai širdyje silpnas, niekam tikęs ir bjaurus. Kai jis į tave žvelgdavo, iš karto visa tai suprasdavai.
  Ir, nei iš šio, nei iš to, Sersėja prisiminė karaliaus Eirio iškeltą puotą, kai ji, dar žalia kaip vasaros žolė, pirmą kartą pasirodė tarp dvariškių. Senasis Meriveteris tauškė, girdi, reikia panaikinti muitą vynui, o lordas Raikeris tarė: „Jei mums reikia aukso, jo malonybė turėtų pasodinti lordą Taiviną ant naktipuodžio.“ Eiris ir jo palaižūnai garsiai nusijuokė, o tėvas, pakėlęs akis nuo savo vyno taurės, įsistebeilijo į Raikerį. Raikeris nusisuko, vėl atsigręžė, sutiko tėvo žvilgsnį, paskui mėgino nekreipti į jį dėmesio, išmaukė bokalą alaus, o tada išėjo raudonuodamas, įveiktas poros įdėmių akių.
  Dabar lordo Taivino akys užsimerkė amžinai, pagalvojo Sersėja. Nuo šiol ne krūpčios nuo mano žvilgsnio, dabar jie turės bijoti mano surauktų antakių. Aš taip pat esu liūtė.
  Dangus buvo toks apniukęs, kad septoje tvyrojo prieblanda. Jei lietus būtų liovęsis, įkypai krintantys saulės spinduliai būtų prasismelkę pro kabančius krištolus ir papuošę velionį vaivorykštėmis. Kasterlių Uolos lordas vaivorykščių nusipelnė. Jis buvo didis vyras. Bet aš jį pranoksiu. Kai po tūksLmčio metų meisteriai rašys apie šiuos laikus, tu būsi prisimenamas tik kaip Balienės Sersėjos tėvas.
  — Mama… — Tomenas timptelėjo jai rankovę. — Kas čia taip bjauriai ivokia?
  Mano lordas tėvas.
  — Mirtis.
  Tą kvapą užuodė ir ji; vos juntamą yrančio kūno smarvę, nuo kurios vis tiek rietė nosį. Bet Sersėja į ją nekreipė dėmesio. Už pakylos karstui stovėjo septyni septonai sidabro drabužiais, melsdami Tėvą Aukštybėse teisti lordą Taiviną teisingai. Kai jie baigė, septyniasdešimt septynios septonės susirinko prie Motinos altoriaus ir ėmė jai giedoti, prašydamos malonės. Tomenas pradėjo nerimauti ir net karalienei truputį maudė kelius. Ji žvilgtelėjo į Džeimį. Jos brolis dvynys stovėjo tarsi iškaltas iš akmens ir jai į akis nepažvelgė.
  Ant vienos iš pakopų, nuleidęs pečius, klūpojo dėdė Kevanas, o šalia — jo sūnus. Lanselis atrodo prasčiau už tėvą. Nors jam buvo tik septyniolika, vaikinas atrodė kaip septyniasdešimtmetis: papilkėjusiu veidu, sulysęs, įdubusiais skruostais ir akimis, baltais kaip sniegas ir šiurkščiais plaukais. Kaip Lanselis gali būti tarp gyvųjų, kai Taivinas Lanisteris miręs? Gal dievai visai išprotėjo?
  Lordas Džailsas kosėjo smarkiau nei visada ir buvo prisidengęs nosį raudono šilko skiaute. Ir jis uodžia tą dvoką. Didysis meisteris Paišelis buvo užsimerkęs. Jeigu jis užmigo, prisiekiu, liepsiu jį nuplakti. Kairėje, prie karsto pakylos klūpojo Taireliai: Haigardeno lordas, jo bjauri motina, nuobodi žmona, sūnus Garlanas ir duktė Mardžerė. Karalienė Mardžerė, priminė sau Sersėja; Džofo našlė ir busimoji Tomeno žmona. Mardžerė atrodė labai panaši į savo brolį, Gėlių riterį. Sersėja svarstė, ar jiedu turi ir daugiau ką bendra. Aplink mažąją mūsų rožę dieną naktį sukiojasi daugybė ponių, tik ir laukiančių progos įsiteikti. Net dabar daugiau nei dešimt jų buvo kartu su Mardžere. Sersėja mąsliai ir atidžiai nužvelgė jų veidus. Kuri iš jų grėsmingiausia, kuri didžiausia paleistuvė, kuri labiausiai trokšta malonių? Kurios liežuvis ilgiausias? Karalienė pagalvojo, jog būtinai reikės išsiaiškinti.
  Kai giesmės pagaliau baigėsi, jai labai palengvėjo. Dabar jos tėvo kūnas, rodės, dvokė labiau. Dauguma gedėtojų buvo tokie mandagūs, jog apsimetė, kad nieko nesuuodžia, bet Sersėja matė dvi ledi Mardžerės pusseseres surauktomis Tairelių nosytėmis. Jiedviem su Tomenu grįžtant taku tarp suolų karalienei pasirodė, kad išgirdo kažką šnipštelint „išvietė“ ir sukikenant, bet kai pasuko galvą pasižiūrėti, kas tai pasakė, į ją žvelgė daugybė rimtų, susikaupusių veidų. Kol buvo gyvas, jie niekada nedrįsdavo iš jo šaipytis. Tėvas žvilgsniu būtų išdeginęs jiems vidurius.
  Žibintų menėje gedėtojai apspito juos nelyginant zirziančios musės, nekantraudami apipilti karalienę visiškai beprasmiškomis užuojautomis. Dvyniai Redvainai pabučiavo jai ranką, jų tėvas — abu skruostus. Halinas Piromantas karalienei pažadėjo, kad jos tėvo laidotuvių dieną, kai jo kaulai iškeliaus į vakarus, danguje virš miesto degs liepsnojanti ranka. Kosčiodamas lordas Džailsas pranešė pasamdęs meistrą akmentašį, kad sukurtų lordo Taivino statulą, amžinai budėsiančią prie Liūtų vartų. Seras Lambertas Ternberis priėjo prie Sersėjos apsirišęs dešinę akį raiščiu ir prisiekė, kad nenusiriš jo tol, kol neatneš jai brolio neūžaugos galvos.
  Vos tik ištrūkusią iš to kvailio nagų, karalienę prie sienos prirėmė ledi Falisė iš Stokvorto ir jos vyras, seras Balmanas Birčas.
  — Mano ledi motina siunčia užuojautą, tavo malonybe, — burbtelėjo Falisė. — Besilaukiančiai Lolisei teko gultis į lovą ir ji jautė pareigą pasilikti su dukra. Ji meldžia atleidimo ir prašo paklausti… Iš visų vyrų labiausiai ji žavėjosi tavo tėvu. Jei mano seseriai gimtų berniukas, ji nori, kad pavadintume jį Taivinu, jei tik… jei tik pritarsi.
  Sersėja priblokšta į ją įsistebeilijo.
  — Tavo kvaiša sesuo leidosi, kad ją prievartautų pusė Karaliaus Uosto vyrų, o dabar Tanda ketina pagerbti tą benkartą pavadinusi jį mano tėvo vardu? Nemanau, kad pritarsiu.
  Falisė krūptelėjo lyg gavusi antausį, bet jos vyras tik persibraukė nykščiu vešlius šviesius ūsus.
  — Aš ledi Tandai taip ir sakiau. Prisiekiu, Lolisės pavainikiui parinksime hm… tinkamesnį vardą.
  — Taip ir padarykite.
  Sersėja prasibrovė pro juos ir nuėjo. Ji matė, kad Tomenas pateko į Mardžerės Tairel ir jos senelės nagus. Erškėčių karalienė buvo tokio mažo ūgio, kad iš pradžių Sersėja palaikė ją vaiku. Tačiau, nespėjusi išvaduoti sūnaus iš rožių, minioje ji akis į akį susidūrė su savo dėde. Karalienei priminus, kad vėliau laukia jo ateinant, seras Kevanas tik linktelėjo ir paprašė leidimo eiti. Bet Lanselis vis dar stoviniavo, nors atrodė taip, tarsi viena koja būtų kape. Tik… ar jis lipa į kapą, ar ropščiasi iš jo?
  Sersėja prisivertė nusišypsoti.
  — Lanseli, malonu matyti tave atgavusį jėgas. Meisteris Balabaras pranešdavo mums apie tave tokių baisių naujienų, kad baiminomės dėl tavo gyvybės. Bet maniau, kad jau būsi pakeliui į Darį, ketindamas imtis lordo pareigų…
  Po Juodųjų Vandenų mūšio tėvas, atsidėkodamas savo broliui Kevanui, pakėlė Lanselį į lordus.
  — Kol kas dar nevykstu. Mano pilyje šeimininkauja bastūnai. — Jos pusbrolio balsas buvo toks pat apgailėtinas, kaip ir pūkeliai ant viršutinės lūpos. Nors Lanselis pražilo, jo ūseliai liko gelsvai rusvi. Kai ją užgulęs vaikinas pūtuodamas klusniai darbuodavosi, Sersėja dažnai į juos žiūrėdavo. Tie ūsai jam ant lūpos atrodo tarsi purvo dėmė. Ji grasindavo, kad pasispjaudys pirštus ir juos nukrapštys. — Tėvas sako, kad upių kraštams reikia tvirtos rankos.
  Gaila, kad tos žemės atiteks tau, norėjo pasakyti Sersėja, bet nusišypsojusi tarė:
  — Be to, netrukus turi vesti.
  Sulysęs jaunojo riterio veidas staiga apniuko.
  — Frėjų merginą, ir ne paties išsirinktą. Ji net nėra nekalta mergelė. Ji — Darių kraujo turinti našlė. Tėvas sako, kad taip man bus lengviau valdyti valstiečius, bet visi valstiečiai žuvę. — Lanselis palietė jai ranką. — Tai žiauru, Sersėja. Tavo malonybė žino, kad myliu…
  — … Lanisterių giminę, — pabaigė ji Lanselio mintį. — Niekas tuo neabejoja, Lanseli. Tegul žmona pagimdo tau stiprių sūnų. — Tik geriau nesutik, kad vestuves savo pilyje keltų jos lordas tėvas. — Žinau, kad Daryje atliksi daug kilnių žygdarbių.
  Akivaizdžiai nusiminęs, Lanselis linktelėjo.
  — Kai atrodė, jog galiu mirti, tėvas atvedė aukštąjį septoną, kad už mane pasimelstų. Jis geras žmogus. — Jos pusbrolio akyse sužibo ašaros, tai buvo vaiko akys seno žmogaus veide. — Jis sako, jog Motina pagailėjo manęs ir išsaugojo kažkokiam šventam tikslui, kad galėčiau išpirkti savo nuodėmes.
  Sersėja pasvarstė, kaip jis galėtų išpirkti tai, jog nusidėjo su ja lovoje. Pakelti jį į riterius buvo didelė klaida, bet sugulti su juo — dar didesnė. Lanselis buvo silpnas kaip nendrės stiebas, be to, jai visai nepatiko neseniai atsiradęs pusbrolio dievobaimingumas; jis buvo daug įdomesnis, kai mėgino elgtis kaip Džeimis. Ką šis verkšlenantis kvailys papasakojo aukštajam septonui? Ir ką pasakys savo žmonelei iš Frėjų giminės, kai jiedu, gaubiami tamsos, gulės lovoje? Jei Lanselis išpliurptų sugulęs su Sersėja, — ką gi, ji tai ištvers. Kalbėdami apie moteris, vyrai visada meluoja; ji atšaus, kad tai — vien tuščios nepatyrusio ir dėl jos grožio galvą pametusio jaunuolio pagyros. Bet jei ims pliurpti apie Robertą ir stiprų vyną…
  — Geriausia atgaila yra malda, — tarė jam Sersėja. — Tyli malda.
  Taip pasakiusi, ji leido Lanseliui apmąstyti šiuos žodžius ir pasiruošė susitikti su Tairelių būriu.
  Mardžerė apkabino ją kaip seserį ir karalienei tai pasirodė pernelyg įžūlu, bet dabar ne metas merginai priekaištauti. Ledi Eiliri ir Mardžerės pusseserės tik pabučiavo jai ranką. Besilaukianti ledi Greisford paprašė karalienės sutikimo pavadinti kūdikį Taivinu, jei gims berniukas, arba Lana, jei gims mergaitė. Dar vienas? — vos neburbtelėjo Sersėja. Tuoj karalystėje gyvens vien Taivinai. Su apsimestiniu susižavėjimu ji kaip įmanydama maloningiau patenkino šį prašymą.
  Tačiau niekas Sersėjos taip nepamalonino, kaip ledi Meriveter.
  — Tavo malonybe, — tarė ji aistringai, kaip įprasta myriečiams, — pasiunčiau žinią savo draugams anapus Siaurosios jūros ir paprašiau, kad tuoj pat suimtų Kipšą, jei bjaurus jo veidas kartais šmėstelėtų kuriame nors iš devynių laisvųjų miestų.
  — Ar daug turi bičiulių kitame Siaurosios jūros krante?
  — Myre daug. Taip pat ir Lyse, ir Tirošyje. Tai įtakingi vyrai. — Sersėja nesunkiai ja patikėjo. Ši myrietė buvo pernelyg jau graži: ilgakojė, stambiakrūtė, glotnia rusva oda, putliomis lūpomis, didelėmis tamsiomis akimis ir vešliais juodais plaukais, kurie visuomet atrodydavo taip, tarsi ji ką tik būtų atsikėlusi iš lovos. Ji net kvepia nuodėme kaip koks egzotiškas lotosas. — Mudu su lordu Meriveteriu nieko taip netrokštame, kaip tarnauti tavo malonybei ir mažajam karaliui, — įsiteikdama sumurkė ji ir pervėrė Sersėją reikšmingu žvilgsniu.
  Ji ambicinga, o jos lordas išdidus, bet neturtingas.
  — Mums dar reikės pasišnekėti, miledi. Tavo vardas Tena, ar ne? Esi labai maloni. Žinau, kad būsime geros draugės.
  O tada prie Sersėjos priskreto Haigardeno lordas.
  Meisas Tairelis už Sersėją buvo vyresnis ne daugiau kaip dešimčia metų, bet karalienė laikė jį ne savo, o tėvo amžiaus žmogumi. Ūgiu jis neprilygo lordui Taivinui, bet šiaip buvo stambesnis, plačia krūtine ir pastaruoju metu užsiaugintu didžiuliu pilvu. Lordo Tairelio plaukai buvo kaštoniniai, tačiau barzdoje galėjai matyti nemažai baltų ir žilų šerių. Jo veidas dažnai būdavo įraudęs.
  — Lordas Taivinas buvo didis, neprilygstamas vyras, — pabučiavęs Sersėją į abu skruostus, sunkiai rinkdamas žodžius pareiškė jis. — Bijau, jog tokio žmogaus kaip jis daugiau niekada nematysime.
  Jau žiūri į tokį žmogų kaip jis, kvaily, pagalvojo Sersėją. Tau prieš akis stovi jo duktė. Bet Tairelių ir Haigardeno kariuomenės jai reikėjo, kad Tomenas išlaikytų sostą, tad karalienė tepasakė:
  — Mums visiems labai jo trūks.
  Tairelis uždėjo ranką Sersėjai ant peties.
  — Visiškai aišku, kad nė vienas iš mūsų nevertas dėvėti lordo Taivino šarvų. Ir vis dėlto gyvenimas eina sava vaga ir karalystę reikia valdyti. Jei šią sunkią valandą kuo nors galėčiau pasitarnauti, tavo malonybei reikia tik pasakyti…
  Jei nori tapti karaliaus ranka, milorde, turėk drąsos taip ir pasakyti. Karalienė nusišypsojo. Tegul šneka apie tai, kiek tik nori.
  — Tikriausiai milordas reikalingas Žemupyje…
  — Ten puikiausiai tvarkosi mano sūnus Vilas, — apsimetęs, kad nesuprato akivaizdžios užuominos, atsakė lordas Tairelis. — Jam sužeista koja, bet išminties tikrai netrūksta. O Garlanui netrukus atiteks Braitvoterio pilis. Jiedviem valdant Žemupys bus tikrai gerose rankose, jei manęs kartais prireiktų kur nors kitur. Lordas Taivinas dažnai sakydavo, jog karalystę valdyti vra svarbiausia. Ir man labai malonu pranešti tavo malonybei su valdymu susijusią gerą naujieną. Mano dėdė Gartas sutiko tapti iždininku, kaip tavo lordas tėvas ir norėjo. Dabar jis keliauja į Senmiestį ir ketina sėsti į laivą. Jis atvyksta drauge su savo sūnumis. Lordas Taivinas užsiminė, kad ras vietos ir jiems. Galbūt miesto sargyboje.
  Karalienės šypseną sukaustė toks ledas, kad jai net dantys barkštelėjo. Gartas Apkūnusis mažojoje taryboje ir du jo nesantuokiniai sūnūs tarp auksinių apsiaustų… Ar Taireliai mano, kad atiduosiu jiems karalystę padėjusi ant paauksuotos lėkštės? Susidūrus su tokiu įžūlumu, Sersėjai net kvapą užgniaužė.
  — Man, o dar anksčiau mano tėvui Gartas puikiai tarnavo kaip lordas senešalas, — kalbėjo Tairelis. — Patikėk, Mažasis Pirštas iš tolo suuosdavo auksą, bet Gartas…
  — Milorde, — neleido jam baigti minties Sersėja, — bijau, kad įvyko šioks toks nesusipratimas. Aš jau paprašiau lordo Džailso Rosbio, kad taptų naujuoju iždininku, ir jis maloniai sutiko.
  Meisas įsistebeilijo į ją.
  — Rosbis? Tas… kosėtojas? Bet… dėl to jau buvo sutarta, tavo malonybe. Gartas jau pakeliui į Senmiestį.
  — Bus geriau, jei išsiusi varną pas lordą Haitauerį ir paprašysi jo pasirūpinti, kad tavo dėdė neįliptų į laivą. Tuščiai plaukti audringa rudens jūra Gartui tikrai nepatiks. — Ir Sersėja maloniai nusišypsojo.
  Storas Tairelio sprandas paraudo.
  — Bet… tavo lordas tėvas mane patikino… — užsikirsdamas ėmė aiškinti jis.
  Tada šalia išdygo jo motina ir įsikibo sūnui į parankę.
  — Rodos, lordas Taivinas savo planų mūsų regentei neatskleisdavo ir puikiai suprantu, kodėl. Vis dėlto dabar nėra prasmės jos malonybės užgaulioti. Ji teisi, turi parašyti lordui Leitonui, kol Gartas dar neįlipo į laivą. Pats žinai, kad jūroje jį pykins ir jis dar labiau gadins orą. — Olena nusišypsojo Sersėjai savo bedantę burna. — Tavo tarybos menė bus kvapnesnė, jei ten sėdės lordas Džailsas, nors, drįsčiau pareikšti, kad kosčiojimas blaškytų mano dėmesį. Mes visi dieviname mieląjį senąjį dėdę Gartą, bet tam vyrui nuolat pučia vidurius ir to negalima paneigti. Negaliu pakęsti smarvės. — Ledi Olena susiraukė ir raukšlėtas jos veidas dar labiau susiraukšlėjo. — Tiesą sakant, ir šventojoje septoje užuodžiau kažką nemalonaus. Gal ir tu užuodei?
  — Ne, — ramiai atrėžė Sersėja. — Sakai, ten tvyrojo kažkoks kvapas?
  — Tiksliau sakant, dvokas.
  — Tikriausiai pasiilgsti savo rudenį žydinčių rožių. Per ilgai tave čia laikėme.
  Sersėja troško kuo greičiau atsikratyti ledi Olenos draugijos. Lordas Tairelis, be abejo, būtų pasiuntęs geroką būrį riterių, kad jie saugiai parlydėtų motiną namo, o kuo mažiau Tairelių kalavijų būtų likę mieste, tuo ramiau karalienė būtų miegojusi.
  — Neslėpsiu, ilgiuosi Haigardeno aromatų, — tarė senoji ledi, — bet, žinoma, negaliu išvykti, kol nepamatysiu savo mielosios Mardžerės ištekėjusios už tavo brangiojo mažojo Tomeno.
  — Ir aš nekantriai laukiu vestuvių, — įsiterpė Tairelis. — Mudu su lordu Taivinu kaip tik tarėmės dėl jų datos. Gal galėtume tą pokalbį pratęsti, tavo malonybe…
  — Netrukus.
  — Gerai, netrukus, — šniurkštelėjusi nosimi linktelėjo ledi Olena. — O dabar eime, Meisai, tegul jos malonybė toliau… gedi.
  Neilgai gyvensi* sene, mintyse įspėjo Sersėja, Erškėčių karalienei tipenant tarp dviejų augalotų sargybinių, septynių pėdų ūgio dvynių, kuriuos ji vadino Kairiu ir Dešiniu. Pažiūrėsime, kuo kvepės tavo lavonas. Buvo aišku, kad senė bent dukart gudresnė už savo lordą sūnų.
  Išgelbėjusi sūnų nuo Mardžerės ir jos pusseserių, karalienė pasuko prie durų. Lietus pagaliau liovėsi. Rudens oras buvo gaivus ir maloniai kvepėjo. Tomenas nusiėmė karūną.
  — Užsidėk, — liepė jam Sersėja.
  — Man nuo jos maudžia kaklą, — pasakė berniukas, bet padarė kaip lieptas. — Ar greit turėsiu vesti? Mardžerė sako, kad, vos tik susituoksime, galėsime vykti į Haigardeną.
  — Į Haigardeną tu nevyksi, bet į pilį gali grįžti raitas. — Sersėja pamojo serui Merinui Trentui prieiti. — Atvesk jo malonybei žirgą ir paklausk lordo Džailso, ar pagerbtų mane ir grįžtų į pilį mano neštuvuose.
  Viskas sukosi greičiau, nei ji tikėjosi; nebuvo galima gaišti nė akimirkos.
  Tomenas buvo laimingas, kad galės joti, o lordas Džailsas, žinoma, mielai priėmė kvietimą, nors… kai Sersėja pasiūlė jam tapti iždininku, taip smarkiai užsikosėjo, jog karalienė išsigando, kad jis nenumirtų tiesiog neštuvuose. Tačiau Motina buvo gailestinga ir, šiaip taip atsigavęs, Džailsas pagaliau sutiko ir net ėmė kosčioti vardus vyrų, kuriuos norėtų pakeisti, — tai buvo dar Mažojo Piršto paskirti muitinės pareigūnai, vilnos supirkėjai ir net vienas raktininkas.
  — Vadink karvę kaip nori, kad tik pienas bėgtų. Beje, jei kas nors paklaustų, į šias pareigas buvai paskirtas vakar.
  — Vak.. — Jį vėl surietė kosulio priepuolis. — Vakar. Žinoma.
  Lordas Džailsas kosėjo prisidengęs burną raudonos medžiagos atraiža, tarsi norėdamas nuslėpti, kad jo skrepliuose yra kraujo. Sersėja apsimetė to nepastebinti.
  Kai jis numirs, rasiu ką nors kitą. Galbūt vėl pasikvies Mažąjį Pirštą. Karalienė neįsivaizdavo, kad dabar, žuvus Lisai Arin, Petirui Beilišui būtų leista likti lordu Slėnio gynėju. Jei Paišelis sakė tiesą, tai Slėnio lordai jau bruzdėjo. Kai jie atims iš jo tą niekam tikusį berniūkštį, lordas Petiras pats paršliauš.
  — Tavo malonybe… — Lordas Džailsas kostelėjo ir nusivalė burną. — Ar galėčiau… — Jis vėl kostelėjo. — Ar galėčiau paklausti… — Jį vėl surietė kosulys. — Kas… taps karaliaus ranka?
  — Mano dėdė, — atsainiai tarstelėjo Sersėja.
  Prieš akis iškilus dideliems Raudonosios pilies vartams, Sersėjai palengvėjo. Atidavusi Tomeną ginklanešių globai ir atsikračiusi šios pareigos, ji nuėjo į savo kambarius atsipūsti.
  Vos tik ji spėjo nusiauti batus, į kambarį baikščiai įtipeno Džoslina ir pranešė, kad už durų laukia ir audiencijos prašo Kiburnas.
  — Tegul įeina, — liepė karalienė. Valdovas neturi laiko pailsėti.
  Kiburnas buvo senas, bet jo plaukuose vis dar buvo matyti daugiau pilkšvų nei baltų sruogų, o nuo juoko raukšlelių aplink burną jis atrodė kaip kokios nors mažos mergaitės mylimas senelis. Tiesa, gerokai nudriskęs senelis. Jo drabužio apykaklė buvo atspurusi, o viena rankovė perplyšusi ir negrabiai susiūta.
  — Prašau atleisti tavo malonybę, kad čia atėjau, — prabilo jis, — tačiau, kaip liepei, buvau požemiuose ir klausinėjau apie Kipšo pabėgimą…
  — Ir ką sužinojai?
  — Tą naktį, kai pabėgo lordas Veiris ir tavo brolis, dingo dar ir trečias žmogus.
  — Taip, kalėjimo prižiūrėtojas. Ką apie jį išsiaiškinai?
  — Jis buvo vardu Rugenas. Kalėjimo požemių prižiūrėtojas, atsakingas už juodąsias celes. Vyriausiasis kalėjimo prižiūrėtojas apibūdino jį kaip apkūnų, nesiskutusį, stačiokiškai kalbantį. Į šį postą jį paskyrė dar senasis karalius Eiris, be to, tas vyras ateidavo ir išeidavo kada panorėjęs. Pastaraisiais metais juodosios celės beveik nuolat būdavo tuščios. Kiti kalėjimo prižiūrėtojai Rugeno, rodos, prisibijojo ir nė vienas artimai jo nepažino. Jis neturėjo nei draugų, nei giminaičių. Be to, nei gėrė, nei vaikščiojo į viešnamius. Celė, kurioje jis miegodavo, drėgna ir niūri, o šiaudai, ant kurių gulėdavo, supeliję. Jo naktinis puodas buvo pilnas iki kraštų.
  — Visa tai žinau.
  Rugeno celę apžiūrėjo ir Džeimis, ir, šiek tiek vėliau, sero Adamo auksiniai apsiaustai.
  — Taip, tavo malonybe, — linktelėjo Kiburnas, — bet ar žinai, kad po tuo dvokiančiu naktipuodžiu vienas akmuo yra kilnojamas, o po juo — nedidukė duobė? Tokia vietelė, kur žmogus greičiausiai slėptų vertybes, kurių nenori rodyti kitiems.
  — Vertybes? — Sersėjai tai buvo naujiena. — Kalbi apie monetas? — Ji nuo pat pradžių nujautė, kad Tirionui kažkaip pavyko papirkti kalėjimo prižiūrėtoją.
  — Būtent. Tiesa, kai radau tą slėptuvę, ji buvo tuščia. Neabejoju, kad sprukdamas Rugenas pasiėmė ir visus neteisėtai įgytus pinigus. Bet atsiklaupęs rūpestingai apžiūrėjau duobę pasišviesdamas deglu ir pamačiau kažką žybtelint, tad krapščiau žemę toje vietoje, kol iškrapščiau štai ką. — Kiburnas atgniaužė delną. — Auksinę monetą.
  Taip, moneta buvo auksinė, bet vos paėmusi ją Sersėja suprato, kad čia kažkas ne taip. Moneta per maža, dingtelėjo jai, ir per plona. Pinigas buvo senas ir nusidėvėjęs. Vienoje monetos pusėje buvo įspaustas karaliaus veido profilis, kitoje — rankos atspaudas.
  — Tai ne drakonas, — tarė Sersėja.
  — Ne, — pritarė Kiburnas. — Ta moneta buvo nukaldinta dar prieš Užkariavimą, tavo malonybe. Karalius — tai Gartas Dvyliktasis, o ranka — Sodininkų giminės ženklas.
  Sodininkų iš Haigardeno. Sersėja sugniaužė delne monetą. Kokia čia gudrybė? Meisas Tairelis buvo vienas iš Tiriono teisėjų ir garsiai reikalavo jo mirties. Ar tai buvo sąmokslas? Gal jis nuo pat pradžių susimokė su Kipšu ir kėslavosi nužudyti tėvą? Dabar, mirus Taivinui Lanisteriui, buvo akivaizdu, jog karaliaus ranka turi tapti lordas Tairelis, ir vis dėlto…
  — Žiūrėk, kad daugiau niekam apie tai neprasitartum, — įspėjo ji.
  — Tavo malonybė gali manimi pasitikėti. Kiekvienas vyras, keliaujantis samdomų kalavijuočių draugijoje, išmoksta laikyti liežuvį už dantų, kitaip neilgai jį turėtų.
  — Ir mano draugijoje lengva prarasti liežuvį. — Karalienė padėjo monetą. Apie tai ji pamąstys vėliau. — O tas kitas reikalas…
  — Taip, seras Gregoris, — gūžtelėjo Kiburnas. — Apžiūrėjau jį, kaip ir liepei. Galiu prisiekti gyvybe, kad Angies ietis buvo ištepta mantikoros nuodais, atsigabentais iš rytų.
  — Paišelis tvirtina, kad ne. Jis mano tėvui sakė, jog mantikoros nuodai, pasiekę širdį, nužudo akimirksniu.
  — Taip ir yra. Bet į šiuos nuodus buvo pridėta dar kažko norint prailginti priešmirtines Kalno kančias.
  — Pridėta? Ko pridėta? Įpilta kokio nors skysčio?
  — Gal ir taip, kaip sakai, tavo malonybe, nors atskiesti nuodai dažniausiai praranda dalį savo galios. Gali būti, kad tas priedas… negamtinis. Manau, tai kerai.
  Ar jis toks pat kvailas kaip ir Paišelis?
  — Mėgini man pasakyti, jog Kalnas miršta nuo kažkokios juodosios magijos?
  Kiburnas apsimetė neišgirdęs pašaipos karalienės balse.
  — Jis miršta nuo nuodų, bet lėtai ir kęsdamas baisiausias kančias. Mano pastangos jas palengvinti pasirodė tokios pat bevaisės kaip ir Paišelio. Bijau, kad seras Gregoris per daug priprato prie aguonpienio. Jo ginklanešys sako, kad šeimininką kamuoja sąmonę temdantys galvos skausmai, o tuomet aguonpienį jis maukia kaip prasčiokai alų. Šiaip ar taip, jo kraujagyslės nuo galvos iki kojų pajuodavusios, šlapimas drumstas nuo pūlių, o jo šone nuodai išdegino kumščio didumo skylę. Tiesą sakant, stebuklas, kad tas vyras dar gyvas.
  — Jo stotas… — suraukusi antakius pamėgino rasti atsakymą Sersėja. — Gregoris — augalotas ir stuomeningas vyras. Bet ir kvailas. Rodos, per kvailas, kad susiprastų mirti. — Ji kilstelėjo taurę ir Sinelė vėl ją pripylė. — Jo klyksmai gąsdina Tomeną. Nuo jų net aš naktį pabundu. Manau, pats laikas mums kviesti Iliną Peiną.
  — Tavo malonybe, — pasiūlė Kiburnas, — gal galėčiau perkelti serą Gregorį į požemius? Iš ten jo šauksmai tau netrukdys, o aš galėsiu… laisviau juo rūpintis.
  — Rūpintis? — Sersėja nusijuokė. — Tegul juo pasirūpina seras Ilinas.
  — Jei tavo malonybė taip pageidauja… — pritarė Kiburnas ir iš karto pridūrė: — Bet tie nuodai… Būtų naudinga sužinoti apie juos daugiau, ar ne? Kaip sako prasčiokai, riterio žudyti siųsk riterį, o šaulio — šaulį. O juodąją magiją įveik su… — Jis nebaigė minties, bet nusišypsojo karalienei.
  Jis ne Paišelis, tai akivaizdu. Sersėja susimąsčiusi pažvelgė į jį mėgindama įvertinti.
  — Kodėl Citadelėje atėmė tau grandinę?
  — Didieji meisteriai giliai širdyje yra bailiai. Marvinas juos vadina pilkomis avimis. Buvau toks pat talentingas gydytojas kaip ir Ebrousas, bet siekiau jį pranokti. Daug šimtmečių Citadelės vyrai skrosdavo lavonus, kad atskleistų gyvybės prigimtį. Aš norėjau perprasti mirties prigimtį, tad ėmiau pjaustyti gyvųjų kūnus. Už šį nusikaltimą pilkosios avys mane pažemino ir ištrėmė, tačiau… gyvenimo ir mirties esmę aš suprantu geriau nei kuris nors iš tų Senmiesčio meisterių.
  — Šit kaip? — Tai Sersėją sudomino. — Puiku. Kalnas tavo. Daryk su juo, ką nori, tik žiūrėk, kad tavo tyrinėjimai nepersikeltų už juodųjų celių sienų. Kai numirs, atnešk man jo galvą. Mano tėvas pažadėjo ją nusiųsti į Dorną. Žinoma, princas Doranas tikriausiai norėtų pats nužudyti Gregorį, bet mums visiems gyvenime kartais tenka nusivilti.
  — Labai gerai, tavo malonybe. — Kiburnas krenkštelėjo. — Tik… nesu taip puikiai viskuo aprūpintas kaip Paišelis. Man reikės įsigyti tam tikrų įrankių…
  — Liepsiu lordui Džailsui duoti tau tiek aukso, kad pakaktų viskam. Be to, nusipirk ir naujus drabužius. Atrodai lyg ką tik išlindęs iš Blusyno. — Sersėja įdėmiai pažvelgė Kiburnui į akis svarstydama, ar tikrai gali juo pasitikėti. — Turbūt nereikia nė sakyti, kad tau blogai baigsis, jei žinia apie tavo… darbus… pasklis už juodųjų celių sienų?
  — Ne, nereikia, tavo malonybe, — drąsinamai šypsodamasis atsakė Kiburnas. — Tavo paslapčių aš neišduosiu.
  Kai jis išėjo, Sersėja įsipylė dar vieną taurę stipraus vyno ir gurkšnojo jį atsisėdusi prie lango, žiūrėdama, kaip kieme driekiasi vis ilgesni šešėliai, ir galvodama apie monetą. Žemupio auksas. Iš kur paprastas kalėjimo prižiūrėtojas Karaliaus Uoste galėtų turėti aukso iš Žemupio, nebent jam buvo sumokėta už tai, kad prisidėtų prie tėvo mirties…
  Kad ir kaip stengėsi, ji nebegalėjo prisiminti lordo Taivino veido kartu nematydama tos paikos, vos pastebimos šypsenėlės ir neuosdama nuo jo lavono sklindančio bjauraus dvoko. Sersėja svarstė, gal Tirionas ir čia bus prikišęs nagus? Tai žema ir žiauru, bet jam įprasta. Ar Tirionas galėjo paversti Paišelį savo įrankiu? Jis liepė uždaryti senį juodojoje celėje, o tas celes saugojo RugenaSy prisiminė ji. Gijos buvo neišnarpliojamai susiraizgiusios ir karalienei tai visai nepatiko. Dabartinis aukštasis septonas taip pat Tiriono statytiniSy staiga dingtelėjo Sersėjai, ir kaip tik jis nuo sutemų iki aušros rūpinsis vargšo tėvo palaikais.
  Dėdė atėjo tuoj po saulės laidos, apsivilkęs dygsniuotą juosvos vilnos liemenę, niūrią lyg jo veidas. Kaip ir visi Lanisteriai, seras Kevanas buvo šviesiaodis ir šviesiaplaukis, nors dabar, sulaukęs penkiasdešimt penkerių, buvo jau gerokai praplikęs. Niekas nebūtų pavadinęs jo gražiu vyru. Pilvotas, nuolaidžiais pečiais, kampuotu atsikišusiu smakru, kurį menkai temaskavo trumpa, gelsva barzda, jis priminė Sersėjai seną mastifą, bet… kaip tik seno ištikimo mastifo dabar jai ir reikėjo.
  Jie pavalgė kuklią vakarienę — burokėlių ir duonos su kepta jautiena, — ir užgėrė ją ąsočiu raudonojo Dorno vyno. Seras Kevanas kalbėjo nedaug ir beveik negėrė. Jis per daug užsigalvojęs, nusprendė Sersėja. Jam reikia duoti darboy kad lengviau ištvertų sielvartų.
  Kai vakarienės likučiai buvo nunešti nuo stalo ir tarnai išėjo, ji taip ir pasakė:
  — Žinau, kaip tėvas tavimi pasitikėjo, dėde. Dabar mano eilė daryti tą patį.
  — Tau reikia rankos, — tarė Kevanas, — bet Džeimis tavo siūlymą atmetė.
  Jis kalba tiesiai. Labai gerai.
  — Džeimis… Tėvo mirtis mane visiškai išmušė iš vėžių, pati nesuvokiau, ką kalbu. Džeimis narsus, bet, būkime atviri, kvailokas. Tomenui reikia labiau patyrusio žmogaus. Ir vyresnio…
  — Meisas Tairelis vyresnis.
  Sersėja išpūtė šnerves.
  — Niekada. — Ji nusibraukė nuo kaktos užkritusią plaukų sruogą. — Taneliai per plačiai užsimojo.
  — Būtum kvailė, jei paskirtum Meisą Tairelį savo ranka, — pritarė seras Kevanas, bet pasielgtum dar kvailiau pavertusi jį savo priešu. Girdėjau, kas nutiko Žibintų menėje. Meisui nederėjo viešai aptarinėti tokių reikalų ir vis dėlto… pažemindama jį bent pusės dvariškių akivaizdoje pasielgei neišmintingai.
  — Geriau pasielgti neišmintingai, nei kęsti taryboje dar vieną Tairelį. — Dėdės priekaištas Sersėją suerzino. — Rosbis bus geras iždininkas. Juk matei jo neštuvus su raižiniais ir šilkinėmis užuolaidomis. Jo žirgai prižiūrimi geriau nei daugumos riterių. Toks turtingas vyras nesunkiai ras aukso. O dėl rankos… Kas geriau galėtų baigti tėvo pradėtą darbą, jei ne jo brolis, žinantis visus jo planus?
  — Kiekvienam reikia žmogaus, kuriuo galėtų pasitikėti. Taivinas turėjo mane, o dar anksčiau — tavo motiną.
  — Tėvas ją labai mylėjo. — Sersėja nenorėjo prisiminti jo lovoje rastos negyvos kekšės. — Žinau, kad dabar jiedu drauge.
  — Meldžiuosi, kad taip ir būtų. — Prieš atsakydamas seras Kevanas kelias akimirkas atidžiai žvelgė jai į akis. — Daug iš manęs prašai, Sersėja.
  — Ne daugiau už tėvą.
  — Jaučiuosi pavargęs. — Jos dėdė paėmė taurę ir gurkštelėjo truputį vyno. — Turiu žmoną, kurios nemačiau dvejus metus, gedžiu dėl mirusio sūnaus, o kitas mano sūnus netrukus ves ir ims eiti lordo pareigas. Dario pilis vėl turi būti stipri, jos žemės ginamos, laukai suarti ir iš naujo užsėti. Lanseliui reikia mano pagalbos.
  — Jos reikia ir Tomenui. — Sersėja nesitikėjo, kad Kevaną teks įkalbinėti. Bendraudamas su tėvu jis niekada nesikuklindavo. — Karalystei tavęs reikia.
  — Karalystei. Taigi. Ir Lanisterių giminei. — Jis išgėrė dar gurkšnelį vyno. — Gerai. Tuomet pasiliksiu ir tarnausiu jo malonybei…
  — Puiku, — tarstelėjo Sersėja, bet seras Kevanas pakėlęs balsą ją pertraukė ir baigė mintį.
  — …su sąlyga, kad paskelbsi mane ne tik karaliaus ranka, bet ir jo regentu, o pati grįši į Kasterlių Uolą.
  Porą akimirkų Sersėja negalėjo pratarti nė žodžio, tik stebeilijosi į jį.
  — Aš esu regentė, — pagaliau priminė ji dėdei.
  — Buvai. Taivinas neketino leisti tau toliau eiti šių pareigų. Jis man papasakojo apie savo planus išsiųsti tave atgal į Kasterlių Uolą ir rasti tau vyrą.
  Sersėjai krūtinėje ėmė tvenktis pyktis.
  — Taip, jis apie tai užsiminė. O aš jam pasakiau, kad vėl tekėti nenoriu.
  Bet šie žodžiai jos dėdei įspūdžio nepadarė.
  — Jei esi tvirtai apsisprendusi daugiau netekėti, aš tavęs neversiu. O dėl regentystės… dabar esi Kasterlių Uolos ledi. Tavo vieta ten.
  Kaip drįsti?! — norėjo surikti Sersėja. Bet tik tarė:
  — Taip pat esu karalienė regentė. Mano vieta šalia sūnaus.
  — Tavo tėvas manė kitaip.
  — Mano tėvas miręs.
  — Didžiam mano liūdesiui ir karalystės sielvartui. Atsimerk ir apsižvalgyk, Sersėja. Iš karalystės likę tik griuvėsiai. Taivinui gal ir būtų pavykę pataisyti reikalus, bet…
  — Aš pataisysiu tuos reikalus! — sušuko Sersėja ir jau švelniau pridūrė: — Tavo padedama, dėde. Jei tarnausi man taip pat ištikimai, kaip tarnavai mano tėvui…
  — Tu nė iš tolo neprilygsti savo tėvui. O Taivinas savo teisėtu įpėdiniu visada laikė Džeimį.
  — Džeimį… Džeimis davė įžadus. Džeimis niekada nemąsto, tik juokiasi iš visų ir iš visko, be to, kalba, kas šauna į galvą. Džeimis — gražuolis kvailys.
  — Ir vis dėlto jam pirmiausia pasiūlei tapti karaliaus ranka. Kodėl, Sersėja?
  — Jau sakiau, prislėgta sielvarto jaučiausi kaip nesava ir negalėjau mąstyti…
  — Ne, negalėjai, — pritarė seras Kevanas. — Todėl turi grįžti į Kasterlių Uolą ir palikti karalių su tais, kurie geba mąstyti.
  — Karalius yra mano sūnus! — riktelėjo Sersėja ir atsistojo.
  — Taip, — tarė jos dėdė, — ir, sprendžiant iš to, kaip padėjai Džofriui, tu netinki būti nei motina, nei valdove.
  Ir tada Sersėja šliūkštelėjo taurėje likusį vyną dėdei į veidą.
  Seras Kevanas oriai ir nerangiai atsistojo.
  — Tavo malonybe… — Vynas tekėjo jam skruostais ir lašėjo nuo trumpai kirptos barzdos. — Tau leidus… Ar jau galiu eiti?
  — Kaip drįsti kelti man sąlygas? Esi tik vienas iš mano tėvo dvaro riterių.
  — Tiesa, žemių neturiu. Tačiau turiu kitokių įplaukų ir ne vieną saugiai padėtą skrynią, pilną monetų. Mano tėvas prieš mirtį nepamiršo nė vieno savo vaiko, o Taivinas už gerą tarnystę mokėjo deramai atsilyginti. Maitinu du šimtus riterių ir, jei reikės, galiu maitinti dukart daugiau. Yra laisvųjų raitelių, kurie mielai jos po mano vėliava, be to, turiu aukso sumokėti samdomiems kalavijuočiams. Būk išmintinga ir tinkamai mane įvertink, tavo malonybe… o dar geriau — nepaversk manęs savo priešu.
  — Tu man grasini?
  — Patariu. Jei neskiri manęs regentu, paskirk Kasterlių Uolos valdytoju, o karaliaus rankos vietą pasiūlyk Mačiui Rovanui arba Rendilui Tarliui.
  Jie abu Tairelių vėliavininkai. Išgirdusi šį siūlymą Sersėja neteko žado. Ar ir jis papirktas? — nustebo ji. Gal paėmė iš Tairelių aukso ir sutiko išduoti Lanisterius?
  — Matis Rovanas nuovokus, išmintingas ir visų mėgstamas, — lyg niekur nieko kalbėjo jos dėdė. — O Rendilas Tarlis — geriausias karys visoje karalystėje. Taikos metu jis būtų netikęs ranka, bet dabar, kai Taivinas žuvo, už jį geresnio vyro, galinčio baigti karą, nerasi. Be to, jei karaliaus ranka paskirsi vieną iš jo vėliavininkų, lordas Tairelis negalės įsižeisti. Ir Tarlis, ir Rovanas tinkami vyrai ir… ištikimi. Skirk kurį nori — ir vienas, ir kitas už tave galvą padės. Taip sustiprinsi savo įtaką ir susilpninsi Haigardeną, o Meisas tau greičiausiai dar ir padėkos. — Seras Kevanas gūžtelėjo. — Tai mano patarimas, bet elkis kaip išmanai. Karaliaus ranka gali paskirti kad ir Mėnuliuką, man tas pats. Mirė mano brolis, moterie. Ketinu pargabenti jo palaikus namo.
  Išdavikas, pagalvojo Sersėja. Perbėgėlis. Ir pasvarstė, kiek Meisas Tairelis jam sumokėjo.
  — Paliksi karalių tada, kai jam tavęs labiausiai reikia, — pasakė ji dėdei. — Paliksi Tomeną.
  — Tomenas turi motiną. — Pakėlęs žalias akis, seras Kevanas ryžtingai atrėmė Sersėjos žvilgsnį. Jam nuo pasmakrės virptelėjęs nukrito paskutinis raudonas vyno lašas. — Tiesa, — kelias akimirkas patylėjęs tyliai pridūrė jis, — manau, kad ir tėvą.

  # Džeimis

  Apsivilkęs baltais drabužiais, seras Džeimis Lanisteris stovėjo šalia tėvo karsto ant pakylos, visais penkiais rankos pirštais spausdamas auksinio didžiojo kalavijo rankeną.
  Temstant Didžiojoje Beiloro septoje tirštėjo prieblanda ir darėsi nejauku. Pro aukštai iškirstus langus įkypai krintantys saulės spinduliai niūria raudona spalva nudažė Septyneto atvaizdus virš galvos. Prie altorių virpčiodamos degė kvapiosios žvakės, o šoninėse navose krito tamsūs šešėliai ir slinko marmurinėmis grindimis. Išėjus paskutiniams giedotojams, vakarinių giesmių aidai nutilo.
  Kitiems išsivaikščiojus, septoje liko tik Beilonas Svonas ir Loras Tairelis. — Niekas negali budėti septynias dienas ir naktis, — prabilo seras Beilonas. — Kada paskutinį kartą miegojai, milorde?
  — Leisk šį vakarą tave pakeisti, — pasisiūlė seras Loras.
  — Jis nebuvo tavo tėvas. — Tu jo nenužudei. Tai padariau aš. Gal Tirionas ir paleido į jį mirtiną arbaleto strėlę, bet tai aš paleidau Tirioną. — Palikite mane ramybėje.
  — Kaip milordas įsakys… — tarstelėjo Svonas.
  Seras Loras atrodė lyg ir nusiteikęs dar pasiginčyti, bet seras Beilonas paėmė jį už parankės ir išsivedė. Džeimis girdėjo tolstant ir visiškai nutylant jųdviejų žingsnius. Ir tuomet su savo lordu tėvu jis vėl liko vienas, apsuptas žvakių, krištolo ir šleikščiai salsvo mirties kvapo. Nuo šarvų svorio jam maudė nugarą, o kojos buvo beveik nutirpusios. Džeimis krustelėjo ir pirštais stipriau suspaudė auksinio didžiojo kalavijo rankeną. Valdyti kalavijo jis negalėjo, bet galėjo jį laikyti. Džeimiui tvinkčiojo nukirsta plaštaka. Tai buvo gana keista. Prarastą ranką jis jautė beveik geriau nei visą savo kūną.
  Ranka trokšta kalavijo. Man reikia ką nors nužudyti. Pradžiai — Veirį, tik pirmiausia turiu rasti akmenį, po kuriuo jis pasislėpė.
  — Liepiau eunuchui nuvesti jį į laivą, o ne į tavo miegamąjį, — kreipėsi jis į lavoną. — Jo rankos suteptos krauju ne mažiau kaip… kaip Tiriono.
  Jo rankos suteptos krauju ne mažiau kaip… ir mano, norėjo pasakyti Džeimis, bet žodžiai įstrigo jam gerklėje. Kad ir ką Veiris padarė, aš jam liepiau.
  Tą naktį Džeimis laukė eunucho jo kambariuose ir pagaliau nusprendė neleisti savo mažajam broliui mirti. Laukdamas viena ranka galando durklą ir plienu slystančio akmens džeržgimas jį keistai ramino. Išgirdęs žingsnius, jis atsistojo šalia durų. Veiris įėjo skleisdamas levandų tualetinio vandens ir pudros kvapą. Jam už nugaros buvęs Džeimis žingtelėjo arčiau, įspyrė Veiriui į pakinklį, keliais prispaudė krūtinę ir, pakišęs durklo ašmenis po švelniu baltu smakru, privertė pakelti galvą.
  — Nagi, lorde Veiri, — maloniai tarė Džeimis, — gera tave čia sutikti.
  — Sere Džeimi? — sušvokštė Veiris. — Išgąsdinai mane.
  — Ir norėjau išgąsdinti. — Jis pasuko durklą ir geležte nuriedėjo lašas kraujo. — Pamaniau, galėtum padėti man iškrapštyti brolį iš celės, kol seras Uinas dar nenurentė jam galvos. Sutinku, ta galva šlykšti, bet Tirionas turi ją tik vieną…
  — Taip… na… jei tik… patrauktum durklą… Taip, švelniai, milorde, prašyčiau švelniai… Oi, tu man įdūrei… — Eunuchas persibraukė kaklą ir įsistebeilijo į kraują ant pirštų. — Visada bjaurėjausi matydamas savo kraują…
  — Greitai dar labiau pasibjaurėsi, nebent sutiktum man padėti.
  Veiris šiaip taip atsisėdo.
  — Tavo brolis… Jeigu Kipšas nepaaiškinamai pradings iš celės, neišvengsime k-klausimų. Man t-teks baimintis dėl savo gyvybės…
  — Tavo gyvybė — mano rankose. Man nerūpi, kokių paslapčių žinai. Jei Tirionas mirs, ir tu neilgai gyvensi, pažadu.
  — Oi… — Eunuchas ėmė čiulpti kraują nuo pirštų. — Prašai baisaus dalyko… Paleisti Kipšą, kuris nužudė mūsų mylimą karalių. O gal tiki, kad jis nekaltas?
  — Kaltas ar nekaltas, — kaip paskutinis kvailys pasakė Džeimis, — o Lanisteriai skolingi nelieka.
  Ištarti šiuos žodžius buvo visai lengva.
  Nuo tos nakties jis nesudėjo bluosto. Dar ir dabar Džeimiui akyse stovėjo neūžauga brolis, apšviestas deglo, atkišęs nosies liekaną, išsišiepęs.
  — Prakeiktas aklas ir luošas kvaily, — nesitverdamas pykčiu suniurnėjo Džeimis.
  „Sersėja — paskutinė kekšė, ji dulkinosi su Lanseliu, Osmundu Ketlbleku ir, kiek žinau, net su Mėnuliuku. O aš esu pabaisa, kaip visi ir sako. Taip, nužudžiau tavo netikėlį sūnų“, — ausyse skambėjo brolio žodžiai.
  Jis niekada nesakė ketinantis nužudyti mūsų tėvą. Jei būtų apie tai užsiminęs, būčiau jam neleidęs. Tada aš būčiau karaliaus žudikas, o ne jis.
  Džeimis svarstė, kur pasislėpė Veiris. Šnabždūnų vadovas pasielgė apdairiai ir savo kambariuose daugiau nepasirodė, niekas jo nerado ir Raudonojoje pilyje. Galėjo būti, jog eunuchas, užuot pasilikęs atsakinėti į nemalonius klausimus, įlipo į laivą kartu su Tirionu. Jei taip, tuomet jie abu dabar atviroje jūroje ir laivo kajutėje iš vieno ąsočio gurkšnoja Arboro auksinį.
  Nebent brolis Veirį nužudė ir paliko jo lavoną pūti pilies požemiuose. Kol po žeme bus rasti Veirio kaulai, gali praeiti ne vieneri metai. Džeimis buvo ten nusileidęs su gera dešimtimi sargybinių, nešinų deglais, virvėmis ir žibintais. Jie valandų valandas apgraibomis klaidžiojo vingiuotais koridoriais, siaurais plyšiais, kuriais galėjai tik ropoti, rado slaptų durų, laiptų ir šulinių, besileidžiančių į akliną tamsą. ^Retai Džeimis jausdavosi toks luošas, koks pasijuto požemiuose. Žmogui atrodo savaime suprantama, kad turi dvi rankas. Kad ir lipant kopėčiomis. O jam buvo sunku net ropoti; ne veltui sakoma, kad žmogus ropoja keturpėsčias. Taip pat jis negalėjo lipti laikydamas deglą, kaip lipo kiti.
  Ir viskas veltui. Jie aptiko tik tamsą, dulkių ir žiurkių. Ir po žeme tūnančius drakonus. Džeimis prisiminė geležinio drakono gerklėje matęs niūriai žioruojančias oranžines žarijas. Šulinio dugne, kur susiėjo pustuzinis tunelių, patalpą šildė pilna žarijų gorė. Ant grindų jis rado gerokai apsitrynusią mozaiką, vaizduojančią trigalvį Targarienų giminės drakoną, sudėliotą iš juodų ir raudonų plytelių. „Pažįstu tave, Karalžudy, — rodės, sakė pabaisa. — Visą laiką čia buvau ir laukiau tavęs ateinant.“ Ir tas balsas Džeimiui rodės pažįstamas, jis skambėjo it geležis ir kadaise priklausė Reigarui, Drakono Uolos princui.
  Kai tą kartą Raudonosios pilies kieme Džeimis atsisveikino su Reigaru, diena buvo vėjuota. Princas buvo užsivilkęs savo juodus kaip naktis šarvus su trigalviu drakonu, žėrinčiu ant rubinais inkrustuoto antkrūtinio.
  — Tavo malonybe, — maldavo jo Džeimis, — leisk šį kartą karalių saugoti Dariui arba serui Baristanui. Jų apsiaustai tokie pat balti kaip maniškis.
  Princas Reigaras papurtė galvą.
  — Mano karališkasis valdovas tavo tėvo bijo labiau nei mūsų pusbrolio Roberto. Jis nori, kad būtum šalia, tada lordas Taivinas negalės jo nuskriausti. Tokiu metu nedrįsau atimti jam šio ramsčio.
  Džeimis pajuto, kaip pyktis suspaudė jam gerklę.
  — Nesu ramstis. Aš — karaliaus sargybos riteris.
  — Tai ir saugok karalių, — atrėžė seras Jonas Daris. — Apsivilkęs šį apsiaustą prisiekei paklusti.
  Reigaras uždėjo ranką Džeimiui ant peties.
  — Po šio mūšio ketinu sušaukti tarybą. Bus permainų. Jau seniai norėjau jų imtis, bet… Na, nereikia kalbėti apie kelius, kuriais nėjai. Pasišnekėsime, kai grįšiu.
  Tai buvo paskutiniai Reigaro Targarieno jam pasakyti žodžiai. Už vartų buvo susirinkusi kariuomenė, o dar viena iš šiaurės traukė Trišakio link. Tad Drakono Uolos princas sėdo ant žirgo, užsidėjo aukštą juodą šalmą ir išjojo sutikti savo pražūties.
  Jis nėnenujautė, kad pasakė šventą tiesą. Po mūšio buvo daug permainų.
  — Eiris manė, kad, jei būsiu šalia, jam nieko bloga nenutiks, — tarė jis tėvo lavonui. — Argi ne juokinga?
  Rodės, lordas Taivinas irgi taip manė: jis šypsojosi plačiau nei pirma. Ko gero, gulėti karste jam patinka.
  Keista, bet Džeimis visai nesielvartavo. Kur mano ašaros? Kur mano įniršis? Įniršio Džeimiui Lanisteriui niekada netrūko.
  — Tėve, — vėl kreipėsi jis į lavoną, — pats man sakei, kad vyro ašaros išduoda, koks jis silpnas, tad nesitikėk, kad dėl tavęs verksiu.
  Tą rytą pro karsto pakylą išsirikiavę vorele praėjo kone tūkstantis lordų ir ledi, o po pietų — keli tūkstančiai prasčiokų. Jie vilkėjo tamsius drabužius, jų veidai buvo rimti, bet Džeimis numanė, jog dauguma slapta džiaugėsi matydami mirties įveiktą šį didį vyrą. Net Vakaruose lordą Taiviną labiau gerbė, nei mylėjo, o Karaliaus Uosto žmonės dar prisiminė miesto plėšimą.
  Iš visų gedėtojų, rodės, labiausiai sielvartavo didysis meisteris Paišelis.
  — Tarnavau šešiems karaliams, — po antrų pamaldų, įtariai uosdamas orą aplink lavoną, pasakė jis Džeimiui, — bet čia prieš mus guli didingiausias vyras iš visų mano pažinotų. Lordas Taivinas nenešiojo karūnos, ir vis dėlto buvo tikras karalius.
  Be barzdos Paišelis atrodė ne tik senas, bet ir paliegęs. Nuskusti barzdą buvo žiauriausia, ką Tirionas galėjo jam padaryti, pagalvojo Džeimis, kuris žinojo, ką reiškia prarasti dalį savo kūno — dalį, kuri buvo tavo asmenybės esmė. Paišelio barzda buvo puiki, balta kaip sniegas ir švelni kaip ėriuko vilna, vešlūs šeriai dengė skruostus, smakrą ir beveik siekė jo diržą. Kalbėdamas didysis meisteris buvo pratęs ją glostyti. Su barzda jis atrodė išmintingas, be to, ji slėpė tai, kas buvo nemalonu akiai: nukarusią, seniui po smakru tabaluojančią odą, plonas niurzglio lūpas, trūkstamą dantį ir daugybę karpų, raukšlių bei senatvinių dėmių. Nors Paišelis barzdą mėgino atsiželdinti, jam nepavyko. Ant suvytusių skruostų ir menko smakro styrojo tiktai šerių kuokšteliai — tokie skysti, kad po jais Džeimis įžiūrėjo rausvą dėmėtą odą.
  — Sere Džeimi, per savo gyvenimą mačiau siaubingų dalykų, — kalbėjo senis. — Karų, mūšių, bjauriausių žmogžudysčių… Kai buvau dar vaikas ir gyvenau Senmiestyje, pilkasis maras nušlavė pusę miesto ir tris ketvirtadalius Citadelės gyventojų. Lordas Haitaueris sudegino uoste visus laivus, uždarė vartus ir įsakė sargybiniams žudyti visus, kurie mėgintų bėgti, — ir vyrus, ir moteris, ir žindomus kūdikius. Kai maras baigėsi, žmonės nužudė jį. Tą pačią dieną, kai tik jis vėl atidarė vartus, miestiečiai nutempė jį nuo žirgo ir perrėžė gerklę ir jam, ir jaunajam jo sūnui. Dar ir šiandien Senmiesčio neišmanėliai, išgirdę jo vardą, garsiai nusispjauna, nors Kventonas Haitaueris darė tai, ką reikėjo daryti. Ir tavo tėvas toks buvo. Vyras, kuris daro tai, ką reikia daryti.
  — Ar dėl to dabar jis atrodo toks patenkintas savimi?
  Nuo lavono sklindantis dvokas spaudė Paišeliui ašaras.
  — Kūnas… kai kūnas džiūsta, raumenys įsitempia ir kelia lūpas aukštyn. Tai ne šypsena, tai tik… mirtis ir džiūvimas. — Jis sumirksėjo mėgindamas atsikratyti ašarų. — Prašyčiau man atleisti. Aš labai pavargęs.
  Užgulęs savo lazdą, Paišelis palengva iššlepsėjo iš septos. Ir jis palengva miršta, suvokė Džeimis. Nenuostabu, kad Sersėja pavadino Paišelį niekam tikusiu.
  Žinoma, mielajai jo sesutei rodės, kad bent pusė dvariškių niekam tikę ir nepatikimi; Paišelis, karaliaus sargyba, Taireliai, Džeimis… net seras Ilinas Peinas, budeliu tarnavęs nebylusis riteris. Kadangi neturėjo liežuvio, tvarkyti reikalus požemiuose Peinas buvo patikėjęs savo pavaldiniams, bet Sersėja vis tiek kaltino jį dėl to, kad Tirionas paspruko. Tai nėjo, o mano darbas, vos neprisipažino jai Džeimis. Bet, užuot tai pasakęs, jis tik pažadėjo kuo daugiau išpešti iš vyriausiojo požeminio kalėjimo prižiūrėtojo — gunktelėjusio senio, vardu Reniferis Longvotersas.
  — Matau, tave stebina mano vardas, — Džeimiui atėjus jo išklausinėti, sukikeno vyriausiasis prižiūrėtojas. — Tiesa, tai labai senas vardas. Girtis nemėgstu, bet mano gyslomis teka karališkas kraujas. Esu princesės palikuonis. Kai buvau dar visai vaikas, tėvas papasakojo man giminės istoriją. — Sprendžiant iš senatvinių dėmių išmargintos galvos ir žilais šeriais apžėlusio smakro, Longvotersas jau seniai nebuvo vaikas. — Ji buvo didžiausias Mergelių bokšto lobis. Ją pamilo didysis admirolas, lordas Oukenfistas, nors buvo jau vedęs. Jųdviejų nesantuokinį sūnų tėvo garbei ji pavadino „Votersu“, ir berniukas užaugęs tapo puikiu riteriu, kaip vėliau ir jo sūnus, kuris pasivadino Longvotersu, kad žmonės nemanytų, jog yra prasčiokas. Taigi mano gyslomis teka truputis drakonų kraujo.
  — Tikrai, vos nesupainiojau tavęs su Eigonu Užkariautoju, — nusišaipė Džeimis. Juodųjų Vandenų įlankoje „Votersas“ buvo įprastas pavainikių vardas, tad senieji Longvotersai greičiausiai buvo kilę iš kokios nors neįtakingos riterių giminės, o ne iš princesės. — Bet taip jau susiklostė, kad turiu svarbesnių reikalų nei aiškintis tavo kilmę.
  Longvotersas nuleido galvą ir tarė:
  — Pasprukusį kalinį.
  — Ir dingusį prižiūrėtoją.
  — Rugenas, — papildė Džeimį senis, — požeminio kalėjimo prižiūrėtojas. Jis buvo atsakingas už trečią aukštą, juodąsias celes.
  — Papasakok man apie jį, — teko paprašyti Džeimiui. Prakeikta komedija. Kas buvo Rugenas, jis žinojo geriau už Longvotersą.
  — Susivėlęs, apsileidęs, šiurkščiakalbis. Prisipažįstu, aš jo nemėgau. Kai prieš dvylika metų čia atėjau, Rugenas jau tarnavo. Jį paskyrė karalius Eiris. Bet turiu pasakyti, jog tas vyras retai čia būdavo. Užsiminiau apie tai savo ataskaitose, milorde. Tikrai užsiminiau, duodu žodį, karališko kraujo turinčio vyro žodį.
  Dar kartę užsimink apie tą karališką kraują, ir aš tau jį praliesiu, pagalvojo Džeimis.
  — Kas tas ataskaitas matė?
  — Vienos iš jų keliauja pas iždininką, kitos — pas šnabždūnų vadovą. Be to, visas jas gauna vyriausiasis kalėjimo prižiūrėtojas ir karaliaus budelis. Požemiuose ši tvarka gyvuoja nuo seno. — Longvotersas pasikrapštė nosį. — Rugenas būdavo čia tuomet, kai jo prireikdavo, milorde. Reikia tai pripažinti. Juodosios celės beveik nenaudojamos. Prieš uždarant ten mažąjį milordo brolį, juodojoje celėje neilgai kalėjo didysis meisteris Paišelis, o dar anksčiau — išdavikas lordas Starkas. Ten buvo ir dar trys nekilmingi vyrai, bet lordas Starkas atidavė juos Nakties sargybai. Nemaniau, kad paleisdamas tuos tris jis elgėsi gerai, bet dokumentai buvo tvarkingi. Ataskaitoje parašiau ir tai, gali pats įsitikinti.
  — Papasakok apie kalėjimo prižiūrėtojus, kurie užmigo.
  — Prižiūrėtojus? — prunkštelėjo Longvotersas. Jie ne prižiūrėtojai, o viso labo kalėjimo sargai. Karūna moka atlyginimą dvidešimčiai kalėjimo sargų, milorde, dviem dešimtims, bet per tą laiką, kai čia tarnauju, niekada neturėjome jų daugiau kaip dvylikos. Be to, mums skirtos šešios požeminio kalėjimo prižiūrėtojų vietos, po dvi kiekviename aukšte, tačiau iš tiesų dirba tik trys.
  — Tu ir dar du vyrai?
  Longvotersas nepatenkintas vėl prunkštelėjo.
  — Aš esu vyriausiasis požeminio kalėjimo prižiūrėtojas. Kalėjimo prižiūrėtojų viršininkas. Mano darbas — vesti apskaitą. Jei milordas norėtų žvilgtelėti į mano knygas, pamatytų, kad visi skaičiai sutampa. — Longvotersas užmetė akį į didelę, priešais gulinčią knygą odiniais viršeliais. — Šiuo metu turime keturis kalinius pirmame požeminio kalėjimo aukšte ir vieną antrame, neskaitant milordo brolio. — Senis susiraukė. — Kuris, žinoma, pabėgo. Tai tiesa. Išbrauksiu jį.
  Ir, paėmęs plunksną, senis ėmė ją smailinti.
  Šeši kaliniai, suirzęs pagalvojo Džeimis, o mes mokame atlyginimą dvidešimčiai kalėjimo sargų, šešiems požeminio kalėjimo prižiūrėtojams, vyriausiajam požeminio kalėjimo prižiūrėtojui, viso kalėjimo viršininkui ir karaliaus budeliui.
  — Noriu pasikalbėti su tais dviem sargais.
  Reniferis Longvotersas liovėsi smailinti plunksną ir sutrikęs pažvelgė į Džeimį.
  — Pasikalbėti, milorde?
  — Juk girdėjai.
  — Girdėjau, milorde, žinoma, kad girdėjau, tik… tiesa, milordas gali kalbėtis su kuo panorėjęs, man nedera sakyti, kad negali. Sere, atleisk už įžūlumą, bet nemanau, kad tau patiks su jais šnekėtis. Jie negyvi, milorde.
  — Negyvi? Kieno įsakymu?
  — Maniau, kad tavo arba… galbūt karaliaus? Aš ir neklausiau. Ne mano… reikalas klausinėti karaliaus sargybos vyrų.
  Šie žodžiai buvo tarsi druska ant žaizdos; Sersėja savo kruviną darbą atliko jo vyrų rankomis — jų ir savo brangiųjų Ketlblekų.
  — Jūs besmegeniai, kvailiai! — vėliau Džeimis piktai aprėkė Borosą Blauntą ir Osmundą Ketlbleką požemiuose, kuriuose trenkė krauju ir mirtimi. — Ar bent suvokėte, ką darote?
  — Darėme tai, kas mums buvo liepta, milorde. — Seras Borosas buvo žemesnis už Džeimį, bet stambesnis. — Tai buvo jos malonybės įsakymas. Tavo sesers.
  Seras Osmundas užsikišo nykštį už kardasaičio.
  — Ji pasakė, kad kalėjimo sargai turi miegoti amžinai. Tad aš ir mano broliai tuo pasirūpinome.
  Tai jau tikrai. Vienas lavonas kniūbsčias ir išsikėtojęs tysojo ant stalo, tarsi per puotą gėrimų padauginęs vyras, tik jam po galva telkšojo kraujo, o ne vyno bala. Antrasis kalėjimo sargas dar spėjo atsistoti nuo suolo ir išsitraukti durklą, bet tą akimirką kažkas pervėrė jam krūtinę ilgojo kalavijo geležte. Jo mirtis buvo šiurpesnė ir kankinosi jis ilgiau. Sakiau Veiriui, kad per šį pabėgimą niekas neturi nukentėtu pagalvojo Džeimis, bet tą patį turėjau pasakyti ir savo broliui, ir seseriai.
  — Negerai padarėte, sere.
  Seras Osmundas gūžtelėjo.
  — Niekas jų nepasiges. Galėčiau lažintis, kad jie buvo susimokę su tuo, kurio dabar niekas niekur neranda.
  Ne, galėjo pasakyti jam Džeimis. Veiris primaišė jiems į vyną migdomųjų.
  — Net jei ir buvo, dabar galėtume išpešti iš jų tiesą. — …ji dulkinasi su Lameliu, Osmundu Ketlbleku ir, kiek žinau, su Mėnuliuku… — Jei iš prigimties būčiau įtarus, tikriausiai imčiau svarstyti, kodėl taip skubėjote pasirūpinti, kad tie du kalėjimo sargai niekada nebūtų apklausti? Gal jums reikėjo juos nutildyti, kad nuslėptumėte savo dalyvavimą šiame sąmoksle?
  — Mes?! — netekęs žado vos ištarė Ketlblekas. — Mes tik vykdėme karalienės įsakymą. Duodu prisiekusio brolio garbės žodį.
  Džeimis pajuto, kad jam niežti įsivaizduojamą delną. Jis tarė:
  — Atsivesk Osnį su Osfrydu ir sutvarkykite šį jovalą. Ir kai kitą kartą mano mieloji sesutė įsakys tau ką nors žudyti, pirmiausia ateik pas mane. O jei ne, geriau nesirodyk man akyse, sere.
  Šie žodžiai skambėjo Džeimiui ausyse net stovint Beiloro septos prieblandoje. Visi langai jam virš galvos užtemo ir jis matė tik blausią tolimų žvaigždžių šviesą. Saulė nusileido. Nepaisant kvapiųjų žvakių, mirties tvaikas stiprėjo. Tas kvapas Džeimiui Lanisteriui priminė tarpeklį žemiau Auksinio Danties, kuriame pirmomis karo dienomis jis pasiekė šlovingą pergalę. Rytą po mūšio varnai vaišinosi ir nugalėtojų, ir nugalėtųjų lavonais, kaip kadaise, po mūšio prie Trišakio, vaišinosi ir Reigaro Targarieno palaikais. Ko verta karūna, jei karaliaus lavoną kapoja varnai?
  Džeimis numanė, kad aplink septynis bokštus ir didįjį Beiloro septos kupolą varnai tikriausiai jau suka ratus, plaka juodais sparnais tamsos gaubiamą orą ir ieško kelio į vidų. Kiekvienas varnas Septyniose Karalystėse turėtų pareikšti tau pagarbą, tėve. Tu gerai juos maitinai — nuo Kastamero iki Juodiįjų Vandenų. Ši mintis lordui Taivinui patiko; jo šypsena dar labiau išplatėjo. Po perkūnais, jis išsišiepęs kaip jaunikis prieš gultuves.
  Mintis buvo tokia absurdiška, kad Džeimis garsiai nusijuokė.
  To juoko aidas nuvilnijo per šonines navas, kriptas ir koplyčias, tarsi būtų juokęsi ir jose užmūryti mirusieji. Kodėl ne? Juk tai juokingiau ir už komediją — štai stoviu ir budžiu prie tėvo, prie kurio nužudymo prisidėjau, išsiuntęs vyrus sučiupti brolio, kurį padėjau išlaisvinti… Jis įsakė serui Adamui Marbrandui apieškoti Šilko gatvę.
  — Žvilgtelėk po kiekviena lova, juk žinai, kaip mano broliui patinka viešnamiai.
  Bet auksiniams apsiaustams labiau rūpėjo žvalgytis kekšėms po sijonais, o ne po jų lovomis. Džeimis pagalvojo, kiek mergvaikių gims po šios beprasmės paieškos.
  Staiga jis prisiminė Brienę iš Tarto. Kvaila, užsispyrusi ir bjauri bobšė. Kažin, kur ji dabar. Tėve, suteik jai jėgų. Tai buvo beveik malda, tik… ar jis šaukėsi dievo, Tėvo Aukštybėse, kurio paauksuotas atvaizdas, apšviestas žvakių, tviskėjo iškilęs aukštai ant septos sienos priešais? O gal Džeimis meldėsi prieš jį gulinčiam lavonui? Argi svarbu? Nei vienas, nei kitas niekada nesiklausė. Nuo tos dienos, kai įstengė pakelti kalaviją, Džeimio dievas buvo Karžygys. Kiti galėjo būti tėvai, sūnūs, sutuoktiniai, bet tik ne Džeimis Lanisteris, kurio kalavijas buvo auksinis kaip ir jo plaukai. Jis buvo karys ir daugiau niekuo negalėjo tapti.
  Reikėtų pasakyti Sersėjai tiesą, prisipažinti, kad aš išleidau mūsų mažąjį broliuką iš celės. Šiaip ar taip, Tirionas nedvejodamas išklojo tiesą. Aš nužudžiau tavo niekšą sūnų, o dabar dar eisiu sudoroti tėvo. Prieblandoje Džeimis girdėjo Kipšą kvatojantis. Jis pasuko galvą pasižiūrėti, bet iš ten sklido vien jo paties juoko aidas. Džeimis užsimerkė ir iš karto vėl atmerkė akis. Negalima užmigti. Mat užmigęs būtų sapnavęs. Ak, kaip Tirionas kikeno… paskutinė kekšė… dulkinasi su Lanseliu ir Osmundu Ketlbleku…
  Vidurnaktį girgžtelėjusios atsivėrė Tėvo durys ir vorele įėję keli šimtai septonų pradėjo religines apeigas. Vieni vilkėjo sidabrinius bažnytinius drabužius ir buvo užsidėję krištolines diademas, simbolizuojančias Pamaldžiausiuosius; kuklūs jų broliai savo krištolus buvo susivėrę ant odinių dirželių ir pasikabinę ant kaklo, susijuosę baltus drabužius diržais iš septynių skirtingų spalvų gijų. Pro Motinos duris iš savo vienuolyno įžengė baltosios septonės po septynias vienoje gretoje, tyliai giedodamos, o nuo Pašaliečio laiptų vorele ėmė leistis tyliosios seserys. Mirties tarnaitės buvo apsirengusios šviesiai pilkais drabužiais, pasikėlusios gobtuvus ir skaromis apsimuturiavusios veidus taip, kad buvo matyti tik akys. Atėjo ir gausus būrys brolių tamsiai ir šviesiai rudais, pilkšvais ir net nedažytos šiurkščios drobės apsiaustais, surištais ilgomis kanapinėmis virvėmis. Vieni ant kaklo buvo pasikabinę geležinį Kalvio kūjį, kiti rankose nešėsi elgetų dubenėlius.
  Niekas iš Pamaldžiausiųjų nekreipė į Džeimį dėmesio. Jie septoje apsuko ratą — pasimeldė prie kiekvieno iš septynių altorių ir pagarbino septynis dievybės pavidalus. Kiekvienam dievui jie atnašavo auką, kiekvienam pagiedojo po giesmę. Malonūs ir iškilmingi jų balsai kilo aukštyn. Džeimis užsimerkė pasiklausyti, bet, ėmęs svirduliuoti, greitai vėl atsimerkė. Aš labiau išvargęs, nei maniau.
  Jis jau daug metų nebuvo dalyvavęs budynėse. Be to, tuomet buvau jaunesnis, penkiolikos metų vaikinas. Anąkart jis nedėvėjo šarvų, tik paprastą baltą tuniką. O septa, kurioje praleido naktį, buvo bent tris kartus mažesnė už bet kurią iš septynių šoninių Didžiosios Beiloro septos navų. Padėjęs savo kalaviją Karžygiui ant kelių, Džeimis tąkart nusiėmė šarvus, sukrovė jam prie kojų ir atsiklaupė priešais altorių ant kietų akmeninių grindų. Kai ėmė švisti, jo keliai buvo iki kraujo nutrinti ir skaudėjo. „Visiems riteriams tenka lieti kraują, Džeimi, — pamatęs jo žaizdas, pasakė seras Arturas Delnas. — Kraujas — mūsų pamaldumo įrodymas/4 Ėmus švisti seras Arturas palietė jam petį kalaviju; blyškūs ginklo ašmenys buvo tokie aštrūs, kad vos prisilietę perrėžė Džeimiui tuniką ir jam vėl ėmė srūti kraujas. Bet Džeimis to nė nepajuto. Atsiklaupė berniukas, atsistojo riteris. Jaunasis Liūtas, ne Karalzudys.
  Tačiau tai buvo seniai ir tas berniukas buvo miręs.
  Džeimis negalėjo pasakyti, kada baigėsi pamaldos. Galbūt jis užsnūdo stovėdamas. Kai vorele išsirikiavę maldininkai išėjo, Didžiojoje septoje vėl įsiviešpatavo tyla. Tamsoje tarsi žvaigždžių siena degė žvakės, nors oras buvo pradvisęs mirtimi. Džeimis pajudino pirštus, spaudžiančius auksinio kalavijo rankeną. Gal vis dėlto reikėjo leisti, kad seras Loras jį pakeistų? Sersėjai tai nebūtų patikę. Gėlių riteris vis dar buvo labai jaunas, pasipūtęs ir tuščiagarbis, tačiau giliai širdyje kilnus ir turėjo tapti didžiu vyru, atliksiančiu Baltosios knygos vertus žygdarbius.
  Baltoji knyga lauks jo, baigusio budėti, o atverstas jam skirtas puslapis bus tarsi nebylus priekaištas. Užuot prirašęs melo, geriau sukaposiu tą prakeiktą knygą į gabalus. Ir vis dėlto, jei nebūtų melavęs, ką dar jis galėjo užrašyti, jei ne tiesą?
  Priešais Džeimį stovėjo moteris.
  Vėl lyja, dingtelėjo jam, pamačiusiam, kokia ji visa permirkusi. Vanduo tekėjo jai nuo apsiausto ir telkėsi į balutes prie kojų. Kaip ji čia pateko? Nė negirdėjau, kaip įėjo. Ji buvo apsirengusi kaip užeigos tarnaitė: sunkiu šiurkščios ir nemokšiškai įvairiais rudos spalvos atspalviais nudažytos drobės apsiaustu spūrančiais kraštais. Jos veidą slėpė gobtuvas, bet žalių jos akių ežeruose Džeimis matė šokčiojant žvakių liepsnas, o kai moteris žingtelėjo, jis ją atpažino.
  — Sersėja… — Jis kalbėjo lėtai, kaip žmogus, ką tik pabudęs iš sapno ir nesusigaudantis, kur esąs. — Kuri dabar valanda?
  — Vilko valanda. — Jo sesuo nusismaukė gobtuvą ir parodė veidą. — Galbūt nuskendusio vilko. — Ir labai meiliai nusišypsojo Džeimiui. — Pameni, kai pirmą kartą atėjau pas tave taip apsirengusi? Tai buvo kažkokia niūri užeiga Žebenkšties skersgatvyje ir aš persirengiau tarnaite, kad prasmukčiau pro tėvo sargybinius.
  — Pamenu. Tai buvo Ungurio skersgatvis. — Ji iš manęs kažko nori. — Kodėl atėjai čia tokiu metu? Ko nori iš manęs?
  Paskutinis Džeimio ištartas žodis palengva tildamas nuaidėjo per visą septą — manęsmanęsnęsnęsnęs. Akimirką Džeimis drįso viltis, jog sesuo tetrokšta, kad jis ją apkabintų ir paguostų.
  — Kalbėk tyliau. — Ji kalbėjo keistai… vos atgaudama kvapą ir, rodos, išsigandusi. — Džeimi, Kevanas atmetė mano siūlymą. Jis netaps karaliaus ranka, jis… žino apie mudu. Tiesiai pasakė.
  — Atmetė tavo siūlymą? — Tai Džeimį nustebino. — Iš kur jis gali žinoti? Jis tikriausiai skaitė Stanio laišką, bet tai nereiškia, kad…
  — Ir Tirionas žinojo, — priminė jam sesuo. — Nežinia, ko ir kam pripasakojo tas niekšas neūžauga? Dėdė Kevanas — tai mažiausia bėda. Bet aukštasis septonas… Storuliui žuvus, Tirionas uždėjo karūną jam. Gali būti, kad ir jis žino. — Ji žingtelėjo artyn. — Turi tapti Tomeno ranka. Meisu Taireliu aš nepasitikiu. O jei jis prisidėjo prie tėvo nužudymo? Jis galėjo susimokyti su Tirionu. Ko gero, Kipšas jau pakeliui į Haigardeną…
  — Ne.
  — Būk mano ranka, — maldavo Sersėja, — ir Septynias Karalystes mudu valdysime kartu, kaip karalius ir karalienė.
  — Buvai Roberto karalienė. Bet ne mano.
  — Būčiau buvusi, jei tik būčiau drįsusi. Bet mūsų sūnus…
  — Tomenas nėra mano sūnus, kaip ir Džofris nebuvo, — ryžtingai tarė Džeimis. — Tu ir juos pavertei Roberto vaikais.
  Jo sesuo krūptelėjo.
  — Prisiekei amžinai mane mylėsiąs. Kokia čia meilė, jei verti maldauti?
  Net per šlykštų lavono tvaiką Džeimis užuodė nuo sesers sklindančią baimę. Jis troško apkabinti ją ir pabučiuoti, įsikniaubti į auksines jos garbanas ir pažadėti, jog niekas niekada daugiau jos nenuskriaus, bet… Tik ne čia, pagalvojo jis, tik ne čiay ne dievų ir tėvo akivaizdoje.
  — Ne, — atsakė Džeimis. — Aš negaliu. Nebūsiu ranka.
  — Man tavęs reikia. Man reikia savo antrosios pusės. — Aukštai virš galvos Džeimis girdėjo į langus barbenančius lietaus lašus. — Tu — tai aš, o aš — tai tu. Man reikia, kad būtum su manimi. Manyje. Prašau, Džeimi. Maldauju.
  Džeimis žvilgtelėjo į lordą Taiviną norėdamas įsitikinti, ar šis užsirūstinęs nesikelia iš karsto, bet tėvas gulėjo nejudėdamas, atšalęs ir pūvantis.
  — Buvau gimęs mūšio laukui, o ne tarybos posėdžių menei. O dabar jau nė kautis netinku…
  Nuspurusia ruda rankove Sersėja nusibraukė ašaras.
  — Ką gi, puiku. Jei trokšti atsidurti mūšio lauke, aš tau padėsiu. — Ir ji Įniršusi vėl pasikėlė gobtuvą. — Buvau kvaila, kad čia atėjau. Buvau kvaila, kad tave mylėjau.
  Tyloje jos žingsniai garsiai nuaidėjo, o kojos ant marmuro grindų paliko šlapius pėdsakus.
  Galima sakyti, kad aušra Džeimį užklupo netikėtai. Kai kupolo stiklas ėmė šviesėti, ant septos sienų, grindų ir kolonų staiga sutvisko vaivorykštės, užliejusios lordo Taivino palaikus blausia, įvairiaspalve šviesa. Karaliaus rankos palaikai akivaizdžiai iro. Jo veidas įgavo žalsvą atspalvį, akys įkrito į juodas gilias akiduobes. Skruostuose atsivėrė plyšiai, o pro puikių auksinių ir tamsiai raudonų šarvų sujungimus besisunkiantis skystis telkėsi po kūnu.
  Pirmieji tai pamatė septonai, grįžę į rytmetines pamaldas. Sukdami nosis į šalį, jie sugiedojo savo giesmes, sukalbėjo maldas, o vienam iš Pamaldžiausiųjų pasidarė taip silpna, kad jį teko išvesti iš septos. Tuoj atėjo pulkas novicijų, mosuojančių smilkytuvais, ir ore pasklido tiek daug smilkalų, jog karsto pakyla atrodė apgaubta dūmų. Šioje kvapnioje migloje vaivorykštės pranyko, bet dvokas, — salsvas yrančio kūno kvapas, nuo kurio Džeimiui darėsi bloga, — liko.
  Atidarius duris pirmiausia, kaip ir dera, pro jas įžengė Taireliai. Mardžerė atnešė didelę puokštę aukso spalvos rožių. Demonstratyviai padėjo jas lordo Taivino karsto kojūgalyje, bet vieną gėlę pasiliko ir, prisikišusi ją prie nosies, atsisėdo. Taigi ši mergina ne tik graži, bet ir protinga. Tomenui galėjo tekti ir gerokai prastesnė karalienė. Kitiems taip ir nutiko. Mardžerės freilinos pasekė jos pavyzdžiu.
  Palaukusi, kol visi susėdo, į septą kartu su Tomenu įėjo Sersėja. Šalia jų žingsniavo seras Osmundas Ketlblekas su baltais emaliuotais šarvais ir apsivilkęs baltą vilnonį apsiaustą.
  ..ji dulkinasi su Lanseliu, Osmundu Ketlbleku ir, kiek žinau, su Mėnuliuku…
  Pirtyje Džeimis buvo matęs Ketlbleką nuogą, buvo matęs juodais plaukais apžėlusią jo krūtinę ir šiurkščią plaukų tankmę tarpkojyje. Jis įsivaizdavo Ketlbleko krūtinę, prispaustą prie jo sesers krūtinės, ir tuos plaukus, braižančius švelnią jos krūtų odą. Ji taip nedarytų. Kipšas melavo. Garbanotas auksas ir juoda viela — susipynę, prakaituoti. Sulig kiekvienu stūmiu — sukąsti Ketlbleko dantys ir įdubę skruostai. Džeimiui ausyse skambėjo sesers dejonės. Ne. Tai melas.
  Paraudusiomis akimis, išblyškusi, Sersėja užlipo laiptais priklaupti prie tėvo ir trūktelėjusi parklupdė šalia Tomeną. Išvydęs lavoną, berniukas pasibjaurėjęs atšoko, bet, dar nespėjusį pasitraukti, motina pastvėrė jį už riešo. „Melskis“, — sušnabždėjo ji ir Tomenas mėgino melstis. Tačiau berniukui tebuvo aštuoneri, o lordas Taivinas atrodė siaubingai. Kartą beviltiškai atsidusęs, jis ėmė kūkčioti. „Liaukis!“ — sušnypštė Sersėja. Tomenas nusisuko ir pasilenkęs ėmė žiaukčioti. Nukritusi karūna nusirito marmurinėmis grindimis. Pasidygėjusi jo motina atsitraukė, ir staiga karalius tekinas, kiek tik nešė jo, aštuonmečio, kojos, pasileido prie durų.
  — Sere Osmundai, pakeisk mane, — Ketlblekui pasišovus vytis karalių, įsakmiai tarė Džeimis.
  Jis padavė serui Osmundui auksinį kalaviją ir nuskubėjo paskui karalių. Pasivijo jį Žibintų menėje, matant daugiau nei dviem dešimtims apstulbusių septonių.
  — Atsiprašau, — ėmė verkšlenti Tomenas. — Rytoj man geriau pavyks. Mama sako, jog karalius turi rodyti pavyzdį, bet tas kvapas mane supykino.
  Taip nieko nebus. Per daug ištemptų ausų ir smalsių akių.
  — Geriau išeikime laukan, tavo malonybe.
  Džeimis išsivedė berniuką iš menės į patį gryniausią ir gaiviausią orą, kokio retokai būdavo Karaliaus Uoste. Aikštės pakraščiuose buvo išrikiuota keturiasdešimt auksinių apsiaustų saugoti arklių ir neštuvų. Jis pasivedė karalių į šalį, toliau nuo visų, ir pasisodino ant marmuro laiptų.
  — Aš neišsigandau, — užsispyręs tikino berniukas. — Mane supykino tas kvapas. Ar tau nuo jo ne bloga? Ir kaip tu ištveri, dėde… sere?
  [Jodžiau savo pūvančią ranką, kai Vargas Houtas privertė mane nešioti ją ant kaklo kaip pakabuką.
  — Jei reikia, žmogus gali ištverti beveik viską, — paaiškino Džeimis sūnui. Uodžiau kepantį žmogų, kai karalius Eiris sudegino jį su visais šarvais. — Pasaulyje yra daugybė siaubingų dalykų, Tomenai. Gali su jais kovoti, gali iš jų juoktis arba žiūrėti jų nematydamas… užsisklęsti savyje.
  Tomenas susimąstė.
  — Kartais… kartais užsisklęsdavau savyje, — prisipažino berniukas, — kai Džofis…
  — Džofris. — Prie jųdviejų stovėjo Sersėja, o vėjas plakė jai į kojas drabužio skvernus. — Tavo brolis buvo vardu Džofris. Jis niekada nebūtų padaręs man tokios gėdos.
  — Aš nenorėjau. Neišsigandau, mama. Tik kad tavo lordas tėvas taip bjauriai dvokė…
  — Manai, man tas kvapas buvo malonesnis? Ir aš turiu nosį. — Čiupusi už ausies, ji privertė sūnų atsistoti. — Ir lordas Tairelis turi nosį. Bet ar matei jį šventojoje septoje žiaukčiojantį? Arba ledi Mardžerę, klykiančią kaip kūdikis?
  Džeimis atsistojo.
  — Gana, Sersėja.
  Karalienė išplėtė šnerves.
  — Sere… Ką čia veiki? Jei gerai prisimenu, prisiekei stovėti prie tėvo, kol baigsis budynės.
  — Jos baigtos. Tik pažvelk į jį.
  — Ne. Sakei, budėsi septynias dienas ir septynias naktis. Lordas vadas tikriausiai dar geba suskaičiuoti iki septynių? Suskaičiuok savo rankų pirštus ir pridėk dar du.
  Sprukdami nuo bjauraus tvaiko septoje, žmonės ėmė plūsti į aikštę.
  — Kalbėk tyliau, Sersėja, — įspėjo Džeimis. — Ateina lordas Tairelis.
  Šiuos žodžius karalienė išgirdo. Ji prisitraukė Tomeną arčiau savęs. Meisas Tairelis jiedviem nusilenkė.
  — Tikiuosi, jo malonybė sveikas?
  — Karalius palaužtas sielvarto, — tarė Sersėja.
  — Kaip ir mes visi. Jei galėčiau kuo nors padėti…
  Aukštai virš galvų garsiai kranktelėjo varnas. Jis tupėjo ant karaliaus Beiloro statulos, tiksliau — ant šventos jo galvos.
  — Dėl Tomeno gali padaryti labai daug, milorde, — įsiterpė Džeimis. — Gal suteiksi jos malonybei garbę ir po vakarinių pamaldų su ja pavakarieniausi?
  Sersėja pervėrė brolį įtūžio kupinu žvilgsniu, tačiau bent kartą susiprotėjo prikąsti liežuvį.
  — Vakarienė? — Tairelis, rodos, sutriko. — Na, manau… žinoma, mums bus didelė garbė. Mano ledi žmonai ir man.
  Karalienė prisivertė nusišypsoti ir ištarti kelis malonius žodžius. Bet kai Tairelis nuėjo, o Tomeną nusivedė seras Adamas Marbrandas, ji piktai kreipėsi į Džeimį:
  — Gal tu girtas, sere? O gal sapnuoji? Prašau man paaiškinti, kodėl turiu vakarieniauti kartu su tuo besočiu kvailiu ir jo pusprote žmona? — Vėjo gūsis pajudino auksinius jos plaukus. — Neskirsiu jo karaliaus ranka, jei tu to sieki…
  — Tairelis tau reikalingas, — pertraukė ją Džeimis, — bet ne čia. Paprašyk jo, kad Tomeno vardu užimtų Vėtrų Gūžtą. Pamalonink jį, pasakyk, kad tau jis reikalingas mūšio lauke pakeisti tėvui. Meisas mano esąs didis kovotojas. Arba jis užims tau Vėtrų Gūžtą, arba susimaus ir apsikvailins. Abiem atvejais laimėsi tu.
  — Vėtrų Gūžtą? — Sersėja, rodos, susimąstė. — Taip, bet… lordas Tairelis tiesiai pasakė, kad neišvyks iš Karaliaus Uosto, kol Tomenas neves Mardžerės.
  Džeimis atsiduso.
  — Tuomet tegul ją veda. Praeis dar ne vieneri metai, kol Tomenas sulauks tokio amžiaus, kad galėtų sutvirtinti santuoką. O iki to laiko santuoką visuomet galima panaikinti. Leisk Taireliui dalyvauti tose vestuvėse, o tada išsiųsk jį pažaisti karo.
  Sesers veide šmėstelėjo mąsli šypsena.
  — Ir apsiaustis būna pavojinga, — sumurmėjo ji. — Tai rizikingas žingsnis, tad net ir per apsiaustį Haigardeno lordas gali žūti.
  — Taip gali nutikti, — pripažino Džeimis. — Ypač, jei ilgainiui jo kantrybė išseks ir jis nuspręs šturmuoti pilies vartus.
  Sersėja mąsliai pažvelgė į brolį.
  — Žinai, — tarė ji, — šį kartą prabilai kaip tėvas…

  # Briene

  Prieblandos Slėnio vartai buvo užverti ir užšauti. Priešaušrio migloje miesto sienos blausiai švytėjo. Per pylimą tarsi sargybiniai vaiduokliai slinko ūko draiskanos. Anapus vartų buvo išsirikiavusi gera dešimtis dengtų ir jaučių traukiamų vežimų, laukiančių saulėtekio. Brienė atsistojo į eilę už ropių. Jai maudė blauzdas, tad gera buvo nulipti nuo kumelės ir ištiesti kojas. Netrukus iš miško atidardėjo dar vienas vežimas. Kol dangus ėmė šviesėti, laukiančiųjų eilė nusidriekė per ketvirtį mylios.
  Valstiečiai smalsiai žvilgčiojo į ją, bet nė vienas nesiryžo kalbinti. Tai aš turėčiau su jais pasikalbėti, tarė sau Brienė, tačiau jai visuomet buvo sunku šnekėtis su svetimais žmonėmis. Net vaikystėje ji buvo drovi mergaitė. O ilgus metus kentusi panieką tapo tik dar drovesnė. Privalau paklausti jų apie Šansų. Kaip kitaip jų rasiu? Ji krenkštelėjo.
  — Geroji moterie, — užkalbino Brienė ropių vežime sėdinčią valstietę, — gal matei kelyje mano seserį? Jauną, trylikos metų merginą, gražią, mėlynomis akimis ir rusvais plaukais? Ji galėjo joti kartu su įkaušusiu riteriu.
  Moteris papurtė galvą, o jos vyras tarė:
  — Jei traukė keliu, lažinuosi, kad ji jau ne mergelė. Ar ta vargšelė turi vardą?
  Brienė nesumojo, ką atsakyti. Reikėjo sugalvoti jai kokį nors vardų. Būtų tikęs bet koks, tačiau Brienei niekas neatėjo į galvą.
  — Neturi? Na, keliuose bevardžių mergelių netrūksta.
  — O kapinėse jų dar daugiau, — pridūrė jo žmona.
  Išaušus ant tvirtovės pylimų pasirodė sargybiniai. Ūkininkai sulipo į vežimus ir vadelėmis paragino arklius bei jaučius. Brienė taip pat sėdo į balną ir žvilgtelėjo per petį. Dauguma laukusiųjų eilėje į Prieblandos Slėnį buvo valstiečiai, atgabenę parduoti vaisių ir daržovių. Per keliolika žmonių už jos, raiti ant gerai šeriamų ristūnų, laukė keli turtingi miestiečiai, o eilės gale Brienės žvilgsnis užkliuvo už lieso vaikinuko ant keršo arklio. Nei dviejų riterių, nei sero Šedriko Pamišusios Pelės niekur nebuvo matyti.
  Vos pažvelgę į vežimus, sargybiniai mojo jiems, kad važiuotų, bet kai prie vartų prijojo Brienė, vyrai ją sustabdė.
  — Stok! — riktelėjo kapitonas. Du vyrai ilgais šarviniais marškiniais sukryžiavo ietis ir užtvėrė jai kelią. — Ko atjojai į miestą?
  — Ieškau Prieblandos Slėnio lordo arba jo meisterio.
  Kapitono akys nukrypo į Brienės skydą.
  — Juodasis Lotstonų šikšnosparnis. Toks ženklas garbės nedaro.
  — Skydas ne mano. Ketinu prašyti, kad jį perdažytų.
  — Šit kaip? — Kapitonas persibraukė per šeriais apžėlusį smakrą. — Mano sesuo tuo užsiima. Rasi ją name dažytomis durimis priešais „Septynis kalavijus“. — Jis mostelėjo sargybiniams. — Įleiskite ją, vaikinai. Tai moteris.
  Už vartų plytėjo turgaus aikštė, kurioje anksčiau už ją į miestą patekę valstiečiai iš vežimų krovė ir įkyriai siūlė pirkti savo ropes, geltonus svogūnus ir maišus miežių. Kiti atvykėliai prekiavo ginklais bei šarvais ir, sprendžiant iš kainų, kurias šūkčiojo jai jojant pro šalį, prašė tikrai nedaug. Po kiekvieno mūšio kartu su maitlesiais varnais į laukę ateina ir plėšikautojai. Brienė vedė savo kumelę pro šarvinius marškinius, vis dar aplipusius sudžiūvusiu rudu krauju, pro įlenktus šalmus, kalavijus ištrupėjusiais ašmenimis. Čia buvo galima įsigyti ir drabužių bei apavo: odinių batų, kailinių ir suteptų medžiaginių apsiaustų su įtartinomis skylėmis. Daugumą ženklų Brienė pažinojo. Šarvine pirštine apmautas kumštis, briedis, balta saulė, dviašmenis kirvis buvo šiauriečių ženklai. Tačiau mūšyje žuvo ir Tarlio vyrų, ir daug karių, atvykusių iš audrų kraštų. Brienė matė raudonus ir žalius obuolius, skydą, ant kurio buvo pavaizduoti trys Leigudų žaibai, puošnią žirgo gūnią su išsiuvinėtais Ambrosų ragais. Ant daugybės skydų, segių ir palaidinių buvo matyti paties lordo Tarlio ženklas — žingsniuojantis medžioklis. Varnams nesvarbu, ar draugas, ar priešas…
  Čia už grašius galėjai nusipirkti iš pušies ar liepos pagamintų skydų, tačiau Brienė prajojo pro šalį. Ji nusprendė pasilikti sunkų, ąžuolinį, Džeimio duotą skydą, — tą, kurį jis pats iš Harenholo parsigabeno į Karaliaus Uostą. Pušinis skydas turėjo savų pranašumų. Jis buvo lengvesnis, todėl ir paprasčiau valdomas, be to, minkštame medyje dažniau įstrigdavo priešo kirvis ar kalavijas. Bet jei pajėgdavai jį išlaikyti, ąžuolinis skydas patikimiau tave saugodavo.
  Prieblandos Slėnis buvo pastatytas prie uosto. Į šiaurę nuo miesto dunksojo klinčių uolos; pietuose akmenuotas kyšulys saugojo inkarą nuleidusius laivus nuo audrų, atslenkančių iš Siaurosios jūros. Pilis buvo iškilusi tiesiai priešais uostą: stačiakampį pagrindinį jos bokštą ir mažesnius, apvalius bokštus galėjai matyti iš bet kurios miesto vietos. Žmonių prisigrūdusiose, akmenimis grįstose gatvelėse eiti buvo lengviau nei joti, tad Brienė paliko savo kumelę arklidėse ir toliau traukė pėsčia, skydą pasikabinusi ant nugaros ir po viena pažastimi pasispaudusi kelioninę patalynę.
  Rasti kapitono seserį nebuvo sunku. „Septyni kalavijai“ buvo didžiausia miesto užeiga, — keturių aukštų pastatas, iškilęs virš gretimų namų, — o dvivėrės priešais ją dunksančio namo durys buvo įmantriai išdažytos. Ant jų buvo pavaizduota pilis rudenėjančiame miške, tarp auksu ir rusvai bei rausvai apsigobusių medžių. Ant senų ąžuolų kamienų vyniojosi gebenės ir net gilės buvo nupieštos stropiai ir su meile. Įsižiūrėjusi atidžiau, medžių lapijoje Brienė pamatė ir gyvų padarų: gudrią rudauodegę lapę, du žvirblius ant šakos, o miško tankmėje — šerno metamą šešėlį.
  — Tavo durys labai gražios, — tarė Brienė tamsiaplaukei moteriai, kuri, išgirdusi beldimą, atidarė duris. — Kokia pilis ant jų pavaizduota?
  — Visos, — paaiškino kapitono sesuo. — Vienintelė man pažįstama pilis — Danfortas prie Uosto. Pati sugalvojau, kaip turėtų atrodyti pilis. Be to, niekada nesu mačiusi nei drakono, nei grifo, nei vienaragio. — Moteris kalbėjo linksmai, bet, Brienei parodžius savo skydą, jos veidas apsiniaukė. — Mano senelė sakydavo, kad apniukusiomis naktimis, kai nebūna matyti mėnulio, iš Harenholo atskrenda milžiniški šikšnosparniai ir neša blogus vaikus Pamišėlei Denelei, kuri juos grūda į puodą virti. Kartais girdžiu juos klebenant langines. — Susimąsčiusi ji prikando lūpą. — Ką nupiešti vietoj šikšnosparnio?
  Tarto ženklas buvo keturi rožiniai ir žydri laukai su juose pavaizduota geltona saule ir mėnulio pjautuvu. Bet, kol žmonės mano, kad ji žudikė, Brienė nedrįso šio ženklo rodyti.
  — Tavo durys priminė man seną skydą, kadaise matytą tėvo ginklinėje.
  Tad Brienė pamėgino kuo geriau prisiminti tą ženklą ir jį apibūdinti.
  Moteris linktelėjo.
  — Skydą perdažysiu tuojau pat, bet dažams išdžiūti reikės laiko. Jei nori, nusisamdyk kambarį „Septyniuose kalavijuose“. Rytą atnešiu tau skydą.
  Prieblandos Slėnyje Brienė nakvoti neketino, bet gal visa tai tik į gera. Ji nežinojo, ar lordas šiuo metu pilyje ir ar sutiks ją priimti. Padėkojusi tapytojai, Brienė aikštės grindiniu patraukė į užeigą. Virš jos durų, po geležiniu smaigu kabėjo septyni kalavijai. Kalkių skiedinys, kuriuo jie buvo nutepti, trūkinėjo ir byrėjo, tačiau Brienė žinojo jų reikšmę. Kalavijai simbolizavo septynis Darklino sūnus, vilkėjusius baltus karaliaus sargybos apsiaustus, lokia kita karalystėje gyvenusi giminė negalėjo tuo pasigirti. Tie septyni sūnūs buvo giminės pasididžiavimas. O dabar jie — tik ženklas virš užeigos durų. Įžengusi į svečių menę, Brienė paprašė šeimininką kambario ir kubilo vandens išsimaudyti.
  Šeimininkas nusiuntė ją į antrą aukštą ir moteris su rudu apgamu ant veido atvilko medinį kubilą, o paskui ėmė nešti vandenį.
  — Ar Prieblandos Slėnyje dar liko Darklinų? — lipdama į kubilą paklausė Brienė.
  — Na, Darkų tikrai liko, aš — viena iš jų. Mano vyras sako, kad prieš ištekėdama buvau Dark — tamsi, o ištekėjusi dar labiau patamsėjau, — pajuokavo L — Jei Prieblandos Slėnyje mesi akmenį, būtinai pataikysi į Darką, Darkvudą arba Dargudą, bet kilmingieji Darklinai visi mirę. Paskutinis Darklinų giminės palikuonis buvo lordas Denis, mielas kvaištelėjęs jaunuolis. Ar žinojai, kad Darklinai prieš atplaukiant andalams buvo Prieblandos Slėnio karaliai? Sunku patikėti, bet ir aš turiu karališko kraujo. Argi nematai? Turėčiau reikalauti, kad visi svečiai sakytų: „Tavo malonybe, dar vieną bokalą alaus“, „Tavo malonybe, reikia išpilti naktipuodžius ir atnešk prakurų, tavo sumauta malonybe, nes židinys blėsta.“ — Ji vėl nusijuokė ir išpylė iš kibiro raskutinį vandens šlakelį. — Na štai. Ar vanduo pakankamai karštas?
  — Bus gerai.
  Vanduo buvo drungnas.
  — Atneščiau daugiau, bet vis tiek išsilaistys. Tokia stambi mergina kaip tu vargiai įtilps į kubilą.
  Tik į tokį ankštą ir mažą kubilą kaip šis. Harenhole kubilai buvo didžiuliai, ištašyti iš akmens. Pirtyje nuo kylančių vandens garų tvyrojo rūkas, ir Džeimis žingsniavo per tą ūkaną nuogas kaip ką tik gimęs, bet atrodė pusiau lavonas, pusiau dievas. Jis įlipo pas mane į kubilą, rausdama prisiminė Brienė. Čiupusi gabalą kieto šarminio muilo, ji ėmė trintis juo pažastis, mėgindama vėl įsivaizduoti Renlio veidą.
  Kol vanduo atvėso, Brienė kaip įmanydama švariau nusiprausė. Tada apsivilko tuos pačius drabužius, kuriais vilkėjo prieš maudydamasi, ant klubų tvirtai prisijuosė kardasaitį, bet šarvinių marškinių nesivilko ir šalmo nesidėjo, kad Danforte neatrodytų tokia grėsminga. Gera buvo pagaliau ištiesti kojas. Sagybiniai prie pilies vartų vilkėjo odines palaidines su ženklu, kuriame buvo pavaizduoti du sukryžiuoti karo kūjai ant balto pagrindo.
  — Norėčiau pasikalbėti su jūsų lordu, — tarė jiems Brienė.
  Vienas iš sargybinių nusijuokė.
  — Jei jau taip, tai šauk garsiai.
  — Lordas Raikeris su Rendilu Tarliu išjojo į Mergelių Duburį, — paaiškino kitas. — Pilies valdytoju jis paskyrė serą Rufą Lyką, kad rūpintųsi ledi Raiker ir vaikais.
  Ir sargybiniai nuvedė ją pas Lyką. Seras Rufas buvo žemaūgis, kresnas vyras žila barzda, o kairė jo koja baigėsi strampu.
  — Prašau atleisti, kad neatsistosiu, — tarė jis.
  Brienė padavė serui Rufui laišką, bet Lykas nemokėjo skaityti, tad nusiuntė ją pas meisterį — plikį dėmėtu viršugalviu ir šiurkščiais rudais ūsais.
  Išgirdęs Holardo vardą, meisteris suirzęs susiraukė.
  — Kiek kartų dar reikės traukti tą pačią giesmę? — Matyt, Brienę išdavė jos veidas. — Manai, kad tu pirma atvykai ieškoti Dontoso? Greičiau jau dvidešimt pirma. Auksiniai apsiaustai su rašytiniu lordo Taivino nurodymu atjojo čia praėjus vos kelioms dienoms po karaliaus nužudymo. O ką tu čia turi?
  Brienė parodė jam laišką su Tomeno antspaudu ir vaikišku parašu. Meisteris ilgai mykė, krapštė vašką ir pagaliau atidavė laišką.
  — Rodos, tikras. — Jis klestelėjo ant aukštos kėdės ir pamojo Brienei sėstis ant kitos. — Sero Dontoso nepažinojau. Iš Prieblandos Slėnio jis iškeliavo dar būdamas vaikas. Tiesa, kadaise Holardai buvo didinga giminė. Žinai, koks buvo jų ženklas? Trys auksinės karūnos mėlyname fone su ryškiai raudonu ir rožiniu apvadu. Didvyrių amžiuje Darklinai buvo menki karaliai ir trys iš jų vedė Holardų moteris. Vėliau nykštukinę jų karalystę prarijo kita, gerokai didesnė, bet Darklinai liko gyvi ir Holardai jiems tarnavo, nors ir… nenoriai. Žinai šią istoriją?
  — Šiek tiek esu apie tai girdėjusi.
  Brienės meisteris sakydavo, kad būtent Prieblandos Slėnio maištas išvarė karalių Eirį iš proto.
  — Prieblandos Slėnio žmonės tebemyli lordą Denį, nors per jį patyrė daug sielvarto. Dėl visko jie kaltina ledi Seralą, jo myrietę žmoną. Žmonės ją vadina nėriniuota gyvate. Jei tik lordas Darklinas būtų vedęs merginą iš Stauntonų arba Stokvortų giminės… na, pati numanai, ką pasakytų prasčiokai. Jie tvirtina, girdi, nėriniuota gyvatė tol leido vyrui į ausį myrietiškus nuodus, kol šis sukilo prieš karalių ir paėmė jį į nelaisvę. Imant karalių į nelaisvę, jo kovų meistras, seras Saimonas Holardas, nukovė serą Gveiną Gauntą iš karaliaus sargybos. Pusę metų Eiris buvo laikomas štai šioje pilyje, o karaliaus ranka, sutelkęs didžiulę kariuomenę, laikė apsiautęs Prieblandos Slėnį. Lordui Taivinui pakako karinės galios šturmuoti miestui, bet lordas Denis pasiuntė jam žinią, jog pamatęs bent menkiausią puolimo ženklą nužudys karalių.
  Brienė prisiminė, kas buvo toliau.
  — Karalius buvo išgelbėtas, — pasakė ji. — Jį išlaisvino Baristanas Narsusis.
  — Taip ir buvo, — linktelėjo meisteris. — Praradęs įkaitą, lordas Denis neleido lordui Taivinui jėga užimti miesto: jis liovėsi priešinęsis ir atidarė vartus. Tada puolė ant kelių ir meldė atleidimo, bet karalius nebuvo nusiteikęs atleisti. Lordui Deniui, taip pat jo broliams, seseriai, dėdėms, pusbroliams, pusseserėms ir visiems kilmingiems Darklinams buvo nukirstos galvos. Nėriniuota gyvatė buvo sudeginta gyva, — vargšė moteris! — nors, tiesa, iš pradžių jai buvo išplėštas liežuvis ir moteriškumas, kuriuo ji, kaip buvo kalbama, pavergė savo lordą vyrą. Pusė Prieblandos Slėnio dar ir šiandien pasakytų, kad Eiris pasielgė su ja pernelyg švelniai.
  — O koks likimas ištiko Holardus?
  — Jie neteko žemių ir buvo sunaikinti, — pasakė meisteris. — Kai tai nutiko, buvau Citadelėje ir kaldinausi grandinę, bet paskui skaičiau ataskaitas apie jų teismus ir jiems skirtas bausmes. Seras Jonas Holardas, pilies valdytojas, buvo vedęs lordo Denio seserį ir mirė kartu su žmona ir jųdviejų jaunesniuoju sūnumi, kuris buvo pusiau Darklinas. Robinas Holardas tarnavo ginklanešiu ir, sučiupus karalių, šokinėjo aplink jį pešiodamas barzdą, lis mirė ant kankinimų suolo. Serą Saimoną Holardą vaduodamas karalių nužudė seras Baristanas. Holardų žemės buvo atimtos, pilis sugriauta, jiems priklausantys kaimai paleisti pelenais. Kaip ir Darklinų, Holardų giminė buvo išnaikinta.
  — Liko tik Dontosas.
  — Tiesa. Jaunasis Dontosas buvo sero Stefono Holardo, sero Saimono brolio dvynio, sūnus. Seras Stefonas mirė nuo karštinės keleri metai prieš Maištą ir jame nedalyvavo. Aišku, Eiris vis tiek būtų nurentęs vaikinui galva, bet seras Baristanas paprašė jaunuolio pasigailėti. Karalius negalėjo atsakyti jį išgelbėjusiam žmogui, tad Dontosas išvyko į Karaliaus Uostą ir tarnavo ginklanešiu. Kiek žinau, į Prieblandos Slėnį jis daugiau niekada negrįžo ir… kodėl būtų grįžęs? Jis čia neturėjo nei žemių, nei giminaičių, nei pilies. Jei Dontosas ir ta šiaurietė mergina padėjo nužudyti mūsų mieląjį karalių, tai, man rodos, jiedu norės, kad nuo teisingumo juos skirtų kuo daugiau lygų. Jei tau būtinai reikia, pasidairyk jų Senmiestyje arba kitame Siaurosios jūros krante. Ieškok jų Dorne arba prie Sienos. Kitaip sakant, kur nors kitur. — Jis atsistojo. — Girdžiu, kad mane šaukia varnai. Atleisk, bet jau turiu atsisveikinti.
  Kelias atgal į užeigą atrodė ilgesnis nei nuo užeigos į Danfortą, nors galbūt Brienei tik taip atrodė, nes subjuro nuotaika. Buvo akivaizdu, kad Prieblandos Slėnyje Sansos ji neras. Jei seras Dontosas pasiėmė ją į Senmiestį arba jiedu drauge perplaukė Siaurąją jūrą, kaip, rodos, manė meisteris, tai Brienės pastangos buvo beviltiškos. Kam ji būtų keliavusi į Senmiestį? — klausė ji savęs. Meisteris visiškai nepažįsta nei Sansos, nei Holardo. Ji nebūtų vykusi pas svetimus.
  Karaliaus Uoste Brienė susirado vieną iš buvusių Sansos tarnaičių, dirbančią skalbėja viešnamyje.
  — Anksčiau tarnavau lordui Renliui, paskui miledi Šansai ir abu pasirodė esą išdavikai, — neslėpdama kartėlio pasiskundė moteris, vardu Brela. — Daugiau manęs joks lordas nesamdys, tad tenka skalbti kekšių skalbinius. — Tačiau kai Brienė paklausė apie Šansą, moteris atsakė: — Pasakysiu tą patį, ką sakiau lordui Taivinui. Ta mergina nuolat melsdavosi. Ji eidavo į septą ir kaip tikra ledi uždegdavo žvakes, tačiau beveik kiekvieną naktį slapta išsmukdavo į dievų giraitę. Ji tikrai grįžo į šiaurę. Ten, kur jos dievai.
  Bet šiaurė buvo plati, o Brienė nenumanė, kuriuo iš savo tėvo vėliavininkų Sansa būtų linkusi labiausiai pasitikėti. O gal, užuot prisiglaudusi pas vėliavininkus, ji ieškotų savo kraujo giminaičių? Nors visi jos broliai ir sesuo buvo žuvę, Brienė žinojo, kad Sansa dar turi dėdę ir prie Sienos, Nakties sargyboje, tarnaujantį netikrą brolį. Kitas dėdė, Edmuras Tūlis, Dvyniuose buvo paimtas į nelaisvę, bet jo dėdė, seras Brindenas, tebevaldė Riveraną. O ledi Ketlinos jaunesnioji sesuo valdė Slėnį. Savas kraujas yra savas. Sansa galėjo pabėgti pas kurį nors iš jų. Tik pas kurį?
  Siena, žinoma, buvo per toli, be to, ten buvo šalta ir niūru. O kad pasiektų Riveraną, merginai būtų tekę keliauti per karų draskomus upių kraštus ir prasigauti pro Lanisterių apsiausties žiedus. Vykti į Lizdą būtų buvę paprasčiau, ir ledi Lisa tikrai būtų sutikusi dukterėčią išskėstomis rankomis…
  Prieš akis besidriekiantis skersgatvis darė posūkį. Brienė ne ten pasuko. Ji atsidūrė akligatvyje, purviname kiemelyje, kuriame prie žemo akmeninio šulinio žemę knaisiojo trys kiaulės. Pamačiusi Brienę, viena iš jų kriuktelėjo ir vandenį semianti senė įtariai nužvelgė atėjūnę.
  — Ko čia ieškai?
  — Ėjau į „Septynis kalavijus“…
  — Turi grįžti atgal ir prie septos pasukti į kairę.
  — Dėkoju.
  Brienė apsisuko eiti ir, žengusi kelis žingsnius, kaktomuša susidūrė su žmogumi, atskubėjusiu iš už kampo. Nuo susidūrimo jis prarado pusiausvyrą ir šleptelėjo sėdyne į purvą.
  — Atleisk, — sumurmėjo Brienė. Jis buvo visai jaunas vaikinas — liesas, tiesiais, plonais plaukais ir su miežiu, iškilusiu ant vienos akies voko. — Neužsigavai? — Ji ištiesė ranką norėdama vaikinukui padėti atsikelti, bet jis, remdamasis į žemę kulnais ir alkūnėmis, paropojo tolyn. Jam negalėjo būti daugiau nei dešimt ar dvylika metų, nors dėvėjo grandelinius šarvus ir turėjo ilgąjį kalaviją, įkištą į makštis ir pakabintą ant nugaros. — Ar aš tave pažįstu? — paklausė Brienė. Vaikinuko veidas jai atrodė kažkur matytas, nors niekaip negalėjo prisiminti, kur.
  — Ne. Nepažįsti. Tu niekada… — Jis šiaip taip atsistojo. — A-a-atleisk, miledi… Aš nežiūrėjau. Tai yrą žiūrėjau, bet žemyn. Sau po kojomis.
  Taip taręs, vaikinas apsisuko ir nėrė, iš kur atėjęs.
  Brienei jis pasirodė kažkoks įtartinas, tačiau ji neketino jo vaikytis po Prieblandos Slėnį. Šįryt mačiau jį prie miesto vartų, staiga prisiminė ji. Jis jojo ant keršo arklio. Ir vis tiek jai atrodė, kad buvo mačiusi jį ir anksčiau, tik… kur?
  Kai Brienė vėl grįžo į „Septynis kalavijus“, svečių menė buvo sausakimša. Arčiausiai židinio sėdėjo keturios septonės per kelionę suteptais ir sudulkėjusiais drabužiais. Kiti suolai buvo nusėsti miestiečių, iš dubenėlių sriūbčiojančių karštą krabų troškinį su duonos gabalėliais. Užuodus tą kvapą, Brienei sugurgė pilvas, bet ji nematė nė vienos laisvos vietos. Staiga už nugaros išgirdo sakant: „Čionai, miledi, sėskis į mano vietą.“ Tik kai jis nušoko nuo suolo, Brienė susivokė, kad ją užkalbino neūžauga. Vyrukas buvo ne aukštesnis kaip penkių pėdų. Jo nosis buvo lyg svogūnas, ant jos buvo matyti išsiplėtusios kraujagyslės, dantys raudoni nuo rūgštlapių kramtymo, jis vilkėjo rudais, šiurkštaus audinio šventojo brolio drabužiais, o ant storo jo kaklo tabalavo geležinis Kalvio kūjelis.
  — Sėdėk, — tarė ji, — aš galiu pastovėti kaip ir tu.
  — Na taip, bet mano galva tikrai nedunkstelės į lubas.
  Neūžauga kalbėjo tiesmukai, bet pagarbiai. Brienė matė ant jo viršugalvio išskustą apskritimą. Tokias tonzūras turėjo daug šventųjų brolių. Septonė Roelė kartą jai paaiškino, jog tos tonzūros rodo, kad broliai neturi ko slėpti nuo Tėvo. „Argi Tėvas nemato per plaukus?“ — paklausė Brienė. Kaip paika buvo taip klausti. Ji nebuvo nuovoki mergaitė; septonė Roelė visada taip sakydavo. Beveik taip pat kvailai ji jautėsi ir dabar, todėl užėmė neūžaugos vietą suolo gale, mostelėjo ranka prašydama troškinio ir atsigręžė mažajam vyrui padėkoti.
  — Tarnauji kurioje nors Prieblandos Slėnio šventykloje, broli?
  — Tarnavau arčiau Mergelių Duburio, miledi, bet vilkai mus padegė ir išrūkė, — atsakė vyras, krimsdamas duonos žiauberę. — Kaip įmanydami atstatėme šventyklą, bet pasirodė samdomi kalavijuočiai… Negaliu pasakyti, kieno jie buvo vyrai, bet išsiginė mūsų kiaules, o brolius išžudė. Pasislėpiau išpuvusio rąsto kiaurymėje, o kiti buvo pernelyg dideli ir ten netilpo. Ilgai užtrukau, kol visus juos palaidojau, bet Kalvis suteikė man jėgų. Baigęs darbą, išsikasiau kelias vyresniojo brolio slėptas monetas ir vienui vienas iškeliavau.
  — Sutikau kitų brolių, traukiančių į Karaliaus Uostą.
  — Taip, keliuose jų šimtai. Ir ne tik brolių. Ir septonų, ir prasčiokų. Visi jie žvirbliai. Gal ir aš žvirbliukas. Kalvis sutvėrė mane gana mažą, — sukikeno jis. — O kokia tavoji liūdna istorija, miledi?
  — Ieškau sesers. Ji kilminga, vos trylikos metų, graži mergina mėlynomis akimis ir rudais plaukais. Galėjai sutikti ją, keliaujančią su vyru. Riteriu arba galbūt juokdariu. Tam, kas padės man ją rasti, atsilyginsiu auksu.
  — Auksu? — Brolis nusišypsojo jai, paverdamas raudoną nuo rūgštlapių burną. — Man pakaktų ir dubenėlio krabų troškinio, tik bijau, kad niekuo negaliu padėti. Juokdarių sutikau daugybę, gražių merginų — gerokai mažiau. — Pakreipęs galvą, neūžauga valandėlę susimąstė. — Kaip tik prisiminiau, kad Mergelių Duburyje buvo juokdarys, iš pirmo žvilgsnio apsirengęs purvinais skarmalais, bet po tuo purvu buvo matyti juokdario kostiumas.
  ArDontosas Holardas vilkėjo juokdario kostiumą? Niekas Brienei nesakė, kad vilkėjo, bet… niekas nesakė ir kad nevilkėjo. Tačiau kam vyras rengtųsi skarmalais? Gal pasprukus iš Karaliaus Uosto jį ir Šansą ištiko kokia nors nelaimė? Taip tikrai galėjo nutikti, nes keliuose buvo pavojinga. Ir vis dėlto gal tai visai ne jis.
  — Ar to juokdario nosis buvo raudona sutrūkinėjusiomis gyslelėmis?
  — Negaliu pasakyti. Prisipažįstu, beveik nekreipiau į jį dėmesio. Palaidojęs brolius, atvykau į Mergelių Duburį tikėdamasis rasti laivą, kuris nugabentų mane į Karaliaus Uostą. Ten, prieplaukoje, pirmą kartą jį ir pamačiau. Iš jo veido buvo matyti, jog kažką slepia, be to, jis uoliai vengė lordo Tarlio kareivių. Paskui dar kartą jį sutikau „Dvokiančioje žąsyje“.
  — “Dvokiančioje žąsyje“?
  — Bjauri vietelė, — pripažino neūžauga. — Lordo Tarlio vyrai saugo Mergelių Duburio uostą, bet „Žąsyje“ niekada netrūksta jūreivių, o šie garsėja tuo, kad gerai sumokėjus slapta išgabena žmones savo laivais. Tas juokdarys ieškojo žmogaus, galinčio per Siaurąją jūrą perplukdyti tris žmones. Dažnai matydavau jį ten, besikalbantį su galerų irklininkais. Kartais jis padainuodavo juokingą dainelę.
  — Tris žmones? Ne du?
  — Tris, miledi. Galiu prisiekti Septynetu.
  Tris, pagalvojo Brienė. Šansą, serą Dontosą… Bet kas galėjo būti tas trečias? Kipšas?
  — Ar juokdarys rado tokį laivą?
  — Šito pasakyti negaliu, — atsakė jai mažasis vyras, — bet vieną vakarą jo ieškoti į „Žąsį“ atėjo lordo Tarlio kareiviai, o dar po kelių dienų girdėjau kitą tipelį giriantis, kad apmulkino juokdarį, ir mačiau jį kaip įrodymą visiems kaišiojant auksą. Jis buvo įkaušęs ir visus vaišino alumi.
  — “Apmulkino juokdarį“, — mąsliai pakartojo Brienė. — Ką jis norėjo tuo pasakyti?
  — Nežinau. Bet jo vardas buvo Vikruolis Dikas, tai aš gerai pamenu. — Neūžauga skėstelėjo rankomis. — Bijau, kad tai viskas, kuo galiu tau pasitarnauti, nebent pageidautum mažojo vyro maldų.
  Brienė tesėjo duotą žodį ir nupirko jam dubenį karšto troškinio, šviežios, dar šiltos duonos ir taurę vyno. Kol jis, stovėdamas šalia, valgė, Brienė apmąstė, ką išgirdusi. Ar galėjo prie jų prisidėti Kipšas? Jei Sansos pabėgimą surengė Tirionas Lanisteris, o ne Dontosas Holardas, tuomet jiems būtinai reikėjo keltis per Siaurąją jūrą. Sudorojęs savo troškinį, mažasis vyras suvalgė ir tai, kas liko nuo Brienės.
  — Turėtum valgyti daugiau, — tarė jis. — Tokia stuomeninga moteris turi rūpintis, kad išsaugotų jėgas. Nuo čia iki Mergelių Duburio netoli, bet pastaruoju metu keliuose tyko pavojai.
  Žinau. Tai buvo tas pats kelias, kur žuvo seras Kleosas Frėjus ir juodu su seru Džeimiu pagrobė Kruvinieji Juokdariai. Džeimis mėgino mane nužudyti, prisiminė ji, nors buvo sulysęs, nusilpęs, o jo rankos sukaustytos. Nepaisant to, jam vos nepasisekė, bet visa tai įvyko prieš Zolui nukertant jam plaštaką. Zolas, Rordžas ir Šegvelis būtų išprievartavę ją pusšimtį kartų, jei seras Džeimis nebūtų jiems pasakęs, kad ji verta tiek safyrų, kiek pati sveria.
  — Miledi… Atrodai liūdna. Galvoji apie seserį? — Neūžauga patapšnojo jai per ranką. — Nebijok, Senolė nušvies tau kelią pas ją. Mergelė tavo seserį apsaugos.
  — Meldžiuosi, kad taip ir būtų.
  — Bus, pamatysi. — Jis nusilenkė. — O dabar man jau metas. Kol pasieksiu Karaliaus Uostą, manęs dar laukia ilgas kelias.
  — Turi arklį? Arba mulą?
  — Dvi mules. — Mažasis vyras nusijuokė. — Štai jos, mano kojų galuose, los neša mane ten, kur noriu.
  Jis nusilenkė ir nerangiai nukrypavo prie durų.
  Neūžaugai išėjus, Brienė dar pasiliko prie stalo, pasėdėjo su taure praskiesto vyno. Ji retai gerdavo vyną, bet buvo atkreipusi dėmesį, kad sunkią akimirką jis nuramina skrandį. O kur man keliauti? — paklausė ji savęs. Gal i Mergelių Duburį ieškoti Vikruolio Diko užeigoje, vadinamoje „Dvokiančia žąsimi“?
  Kai anąsyk lankėsi Mergelių Duburyje, miestas atrodė nusiaubtas, jo lordas užspeistas savo pilyje, o miestiečiai žuvę, pabėgę arba išsislapstę. Ji prisiminė sudegintus namus, tuščias gatves, išlaužtus ir sutriuškintus vartus. Paskui jų žirgus sėlino laukiniai šunys, o šaltinio maitinamame duburyje, davusiame šiam miestui vardą, tarsi didžiulės balkšvos vandens lelijos plūduriavo išpampę lavonai. Džeimis uždainavo „Šešias mergeles dubury o kai paprašiau nutiltu tik nusijuokė. Be to, Mergelių Duburyje tebebuvo Rendilas Tarlis, tad Brienei juolab vertėjo to miesto vengti. Galbūt jai būtų buvę geriau lipti į laivą ir plaukti į Kirų miestą arba Baltąjį Uostą. Bet galėčiau atlikti abu šiuos darbus. Užsukti į )yDvokiančią žąs\ pasišnekėti su tuo Vikruoliu Diku, o tada Mergelių Duburyje susirasti laivų, kuris nuplukdytų mane į šiaurę.
  Svečių menėje ėmė retėti. Klausydamasi pašnekesių prie kitų stalų, Brienė persilaužė pusiau riekę duonos. Žmonės daugiausia aptarinėjo lordo Taivino Lanisterio mirtį.
  — Sklinda kalbos, kad jį nužudė sūnus, — pasakė miestietis, iš pirmo žvilgsnio kurpius, — tas niekšas neūžauga.
  — O karalius dar visai vaikas, — tarė vyriausia iš keturių septonių. — Kas valdys, kol jis užaugs?
  — Lordo Taivino brolis, — atsakė sargybinis. — Arba galbūt lordas Tairelis. Arba Karalžudys.
  — Tik jau ne jis, — paprieštaravo užeigos šeimininkas. — Tik ne tas priesaikos laužytojas.
  Taip taręs, jis nusispjovė į židinio ugnį. Brienė išmetė iš rankų duoną ir nusibraukė nuo kelnių trupinius. Ji išgirdo užtektinai.
  Tą naktį ji vėl sapnavo atsidūrusi Renlio palapinėje. Visos žvakės palengva blėso, o aplink spaudė stiprus šaltis. Per žalzganą tamsą kažkas šmėstelėjo, — kažkas bjaurus ir siaubingas puolė karalių. Brienė norėjo valdovą apginti, bet jos rankos ir kojos buvo sustirusios, sušalusios ir vien pakelti rankai reikėjo daugiau jėgų, nei ji turėjo. Bet kai kalavijo šešėlis pervėrė žalius plieninius kaklo šarvus ir plūstelėjo kraujas, ji pamatė, kad mirštantis karalius — ne Renlis, o Džeimis Lanisteris ir kad jinai jį apvylė.
  Kapitono sesuo rado Brienę svečių menėje gurkšnojančią pieną su medumi ir trimis įmuštais ir išplaktais žaliais kiaušiniais.
  — Gražiai nudažei, — pagyrė Brienė, kai moteris parodė jai dažais dar kvepiantį skydą.
  Ant jo buvo veikiau piešinys nei herbas, ir jį išvydusi Brienė mintimis persikėlė į tolimą praeitį, į vėsią ir tamsią savo tėvo ginklinę. Ir prisiminė, kaip pirštų galais braukė per suskeldėjusius ir apiblukusius dažus, per žalius medžių lapus, per krintančios žvaigždės paliktą brydę.
  Ji kapitono seseriai sumokėjo pusantro karto daugiau, nei buvo sutarta, nusipirko iš virėjo duonos džiūvėsių, sūrio ir miltų ir išėjo iš užeigos persimetusi tą skydą per petį. Iš miesto Brienė išvyko pro šiaurinius vartus, lėtai jojo per laukus ir pro ūkius, prie kurių vyko įnirtingiausi mūšiai, kai Prieblandos Slėnį iš šiaurės užpuolė vilkai.
  Iš vakariečių, audrų krašto vyrų ir Žemupio riterių suburtai Džofrio kariuomenei vadovavo lordas Rendilas Tarlis. Šiose apylinkėse žuvusių jo karių palaikai buvo pargabenti į miestą ir jie kaip didvyriai atgulė Prieblandos Slėnio septų rūsiuose. Žuvę šiauriečiai, — o jų buvo gerokai daugiau, — buvo palaidoti bendrame kape prie jūros. Į akmenų krūsnį, žyminčią jų amžino poilsio vietą, nugalėtojai įbedė grubiai tašytą medinį ženklą. Ant jo tebuvo parašyta: „ČIA GULI VILKAI.“ Brienė stabtelėjo prie to kapo ir tyliai pasimeldė už juos, už ledi Ketliną Stark, už jos sūnų Robą ir visus kartu su jais žuvusius vyrus.
  Ji prisiminė naktį, kai ledi Ketlina sužinojo, kad nužudyti jos sūnūs, du jauniausi berniukai, kuriuos buvo palikusi Vinterfele, kad būtų saugūs. Brienė iš karto suprato, jog nutiko kažkas siaubinga. Ledi Ketlinos ji paklausė, ar yra kokių nors žinių apie jos sūnus.
  — Nebeturiu daugiau sūnų, tik Robą, — atsakė ledi Ketlina.
  Jos balsas skambėjo taip, tarsi kas nors būtų suvaręs jai į pilvą peilį ir jį sukinėjęs. Brienė ištiesė per stalą ranką norėdama ją paguosti, tačiau ranka, dar nepasiekusi senosios moters pirštų, sustingo, mat Brienė išsigando, kad ledi Ketlina krūptelėjusi atšlis. Ledi Ketlina apvertė plaštakas delnais į viršų ir parodė Brienei randus — jie vagojo delnus ir pirštus, kadaise baisiai sužalotus peiliu. Tada ėmė šnekėti apie savo dukteris.
  — Sansa buvo jaunutė ledi, — tarė ji, — visada mandagi ir norinti įtikti. Jai patiko pasakojimai apie riterišką narsą. Kai suaugs, ji bus gražesnė už mane, pamatysi. Dažnai pati šukuodavau jai plaukus. Jos plaukai buvo rudi, tankūs ir švelnūs… jų raudonis deglų šviesoje tviskėjo nelyginant varis.
  Kalbėjo ji ir apie Ariją, jaunesnę savo dukterį, bet Arija buvo dingusi be žinios, greičiausiai žuvusi. O Sansa… Rasiu ją, miledi, prisiekė Brienė nerimstančiam ledi Ketlinos šešėliui. Niekada nesiliausiu ieškojusi Jei reikės, paaukosiu visą savo gyvenimą, garbę ir svajones, bet ją rasiu.
  Už mūšio lauko kelias driekėsi jūros pakrante, tarp nerimstančių pilkšvai žalių bangų ir neaukštų kalkakmenio kalvų grandinės. Tuo keliu Brienė traukė ne viena. Per daugelį lygų besitęsiančioje pakrantėje buvo įsikūrę žvejų kaimeliai ir žvejai šiuo keliu gabendavo į turgų žuvį. Ji prasilenkė su žuvų pardavėja ir jos dukterimis, grįžtančiomis namo su tuščiomis pintinėmis ant pečių. Kadangi dėvėjo šarvus, iš tolo kaimietės palaikė Brienę riteriu ir susivokė tik pamačiusios jos veidą. Tuomet mergaitės ėmė šnabždėtis ir į ją dėbčioti.
  — Gal matėte kelyje trylikos metų merginą? — pasiteiravo jų Brienė. — Kilmingą merginą mėlynomis akimis ir rudais plaukais? — Pasikalbėjusi su Šedriku ji buvo atsargesnė, bet vis tiek turėjo ieškoti Sansos. — Ji galėjo keliauti su juokdariu.
  Bet merginos tik papurtė galvas ir, delnais prisidengusios burnas, ėmė kikenti.
  Pirmame kaime, į kurį Brienė įkėlė koją, šalia jos kumelės bėgo basi vaikiščiai. Įžeista žuvų pardavėjų kikenimo, ji užsidėjo šalmą, kad kaimiečiai laikytų ją riteriu. Vienas berniukas pasiūlė jai pirkti jūrų moliuskų, kitas krabų, o trečias — savo seserį.
  Iš antrojo berniuko Brienė nusipirko tris krabus. Vos jai išjojus iš kaimo pradėjo lyti ir pakilo vėjas. Artinasi audra, pagalvojo ji, žvelgdama į jūrą. Lietaus lašai caksėjo į plieninį šalmą ir jojant jai užgulė ausis, tačiau būti čia vis tiek buvo geriau nei ant laivo denio.
  Valandą pajojus į šiaurę, ties suvirtusių akmenų krūva, nedidelės pilies griuvėsiais, kelias šakojosi. Dešinė jo atšaka driekėsi pajūriu, vingiuodama pakrante link Skeltnagio kyšulio, — niūraus, pelkėto ir pušimis apaugusio nederlingo žemės ploto; kairė kelio atšaka per kalvas, laukus ir miškus vedė į Mergelių Duburį. Palengva įsilijo. Brienė nusėdo iš balno ir nuvedė kumelę toliau nuo kelio, ketindama pasislėpti nuo lietaus pilies griuvėsiuose. Per sužėlusias gervuoges, piktžoles ir vinkšnas dar buvo galima įžiūrėti pilies pamatus, bet akmenys, iš kurių kadaise buvo sumūrytos sienos, gulėjo išsibarstę nelyginant vaikiškos kaladėlės. Tačiau dalis didžiojo bokšto tebestovėjo. Trisieniai jo bokšteliai buvo iš pilko granito kaip ir sugriuvusios pilies sienos, bet dantyti jų kraštai buvo iškalti iš gelsvo smiltakmenio. Trys karūnos, tarė sau Brienė, lietui lyjant žvelgdama į tuos bokštelius. Trys auksinės karūnos. Tai kadaise buvo Holardų pilis. Tikriausiai joje gimė ir seras Dontosas.
  Per išsibarsčiusius akmenis ji nusivedė kumelę prie pagrindinio įėjimo į bokštą. Iš durų buvo likę tik surūdiję geležiniai vyriai, bet stogas atrodė vis dar sveikas ir viduje buvo sausa. Brienė pririšo kumelę prie sienoje įmūryto deglų laikiklio, nusiėmė šalmą ir krestelėjusi paleido plaukus. Ieškodama sausų malkų laužui užkurti, ji išgirdo artėjant arklį. Brienė instinktyviai žingtelėjo į šešėlius, kad tas, kas jojo keliu, jos nepamatytų. Juk būtent šiame kelyje ji ir seras Džeimis pateko į nelaisvę. Brienė neketino dar kartą to patirti.
  Raitelis pasirodė esąs smulkaus sudėjimo vyrukas. Pamišusi Pelė, vos užmetusi akį pagalvojo Brienė. Nežinia kaip; bet jis mane pasekė. Ji nejučia uždėjo plaštaką ant kalavijo rankenos ir susigriebė svarstanti, ar seras Šedrikas mano ją būsiant lengvu grobiu tik dėl to, kad ji — moteris. Kadaise šią klaidą padarė ir lordo Grandisono pilies valdytojas Hamfris Vagstafas. Išdidus šešiasdešimt penkerių metų senis į vanago snapą panašia nosimi ir senatvės dėmių išmarginta galva. Jųdviejų sužadėtuvių dieną jis Brienę įspėjo, jog tikisi, kad jiedviem susituokus ji elgsis kaip dera moteriai. „Nepakęsiu, kad mano ledi žmona staipytųsi užsivilkusi vyro šarvus. Ir tu man paklusi, o jei ne, turėsiu iškaršti tau kailį.“
  Brienė tada buvo šešiolikos ir neprastai valdė kalaviją, nors, nepaisant narsos pratybų aikštėje, vis dar buvo drovi. Ir vis dėlto ji išdrįso pasakyti serui Hamfriui, kad karšti leisis tik vyrui, kuris pranoks ją dvikovoje. Senasis riteris išraudo kaip vėžys, bet sutiko užsivilkti šarvus ir parodyti moteriškei jos vietą. Jiedu kovėsi bukais turnyriniais ginklais, tad Brienės vėzdas buvo be dyglių. Ji sulaužė serui Hamfriui raktikaulį, du šonkaulius ir sužlugdė jų sužadėtuves. Jis buvo trečias ir paskutinis Brienės sužadėtinis. Daugiau tėvas nevertė jos tekėti.
  Jei ant kulnų jai iš tiesų lipo seras Šedrikas, greičiausiai Brienės laukė dvikova. Ji neketino nei keliauti drauge su juo, nei leisti, kad sekdamas iš paskos jis rastų Šansą. Jis atrodė šiek tiek pasipūtęs, mat neprastai valdo kalaviją, pamanė Brienė, bet yra neaukšto ūgio. Man bus lengviau jį pasiekti, be to, turėčiau būti už jį stipresnė.
  Jėga Brienė nenusileido daugumai riterių, be to, senasis jos kovų meistras sakydavo, kad ji vikresnė, nei tokia augalota moteris turėtų būti. Dievai nepagailėjo jai ir ištvermės, kurią seras Gudvinas laikė pačia kilniausia dovana. Dvikova su kalavijais ir skydais labai vargino ir pergalę dažniausiai švęsdavo ištvermingesnis vyras. Seras Gudvinas mokė ją kautis atsargiai, tausoti jėgas, o priešams leisti jas švaistyti įnirtingai puolant.
  — Vyrai visuomet manys, kad tu silpnesnė, nei iš tiesų esi, — kartą paaiškino jis, — be to, būdami išdidūs, jie norės įveikti tave greitai, kad niekas nesakytų, girdi, moteris atėmė iš jų paskutines jėgas.
  Iškeliavusi į platų pasaulį, Brienė netruko įsitikinti, kad tai tiesa. Net Džeimis Lanisteris netoli Mergelių Duburio ošiančiame miške puolė ją kaip pašėlęs. Jei dievai bus geri, Pamišusi Pelė padarys tą pačią klaidą. Gal jis ir patyręs riteris, tarė sau Brienė, bet Džeimiui Lanisteriui neprilygsta. Taip pagalvojusi, ji išsitraukė iš makštų kalaviją.
  Bet prie kelio išsišakojimo artinosi ne sero Šedriko kaštoninis ristūnas, o vos kojas bepavelkantis, senas keršas kuinas, kuriuo jojo liesas berniokas. Pamačiusi arklį, Brienė sumišusi įsikišo kalaviją į makštis. Čia tik vaikinukas, pamanė ji, bet paskui pamatė po pakeltu gobtuvu slepiamą jo veidą. Tai vaikinas iš Prieblandos Slėnio, tas, kurį mane atsitrenkė. Tai jis.
  Vaikinukas į pilies griuvėsius nė nepažvelgė, tik įsistebeilijo pirma į vieną kelio atšaką, paskui — į kitą. Kelias akimirkas padvejojęs, jis pasuko kuiną kalvų link ir nuplumpino toliau. Brienė žiūrėjo į jį, lietuje tolstantį ir dingstantį iš akių, ir staiga prisiminė, kad matė jį ir Rosbyje. Jis mane seka, suprato ji, bet šį žaidimą moku ir aš. Ji atrišo kumelę, sėdo į balną ir nujojo jam iš paskos.
  Vaikinukas jodamas žiūrėjo į žemę ir matė, kaip kelyje įspaustas provėžas užpildo vanduo. Lietus užgožė artėjančios Brienės keliamą triukšmą, be to, ir per pakeltą gobtuvą vaikinas negalėjo visko gerai girdėti. Jis nė karto neatsigręžė, tad Brienė pririsnojusi kalavijo geležtės plokštuma sušėrė kuinui per pasturgalį.
  Arklys atsistojo piestu, o paliegėlis vaikinukas išlėkė iš balno, jo apsiausto skvernai suplazdėjo nelyginant sparnai. Jis dribtelėjo į dumblą ir liko gulėti purvinas, su nurudusia žole tarp dantų, kol priėjusi prie jo Brienė sustojo. Be jokios abejonės, tai buvo tas pats vaikinas. Ji atpažino ant akies voko pūpsantį miežį.
  — Kas tu toks? — paklausė ji.
  Vaikinas kelis kartus be garso žioptelėjo. Jo akys buvo išpūstos kaip kukuliai.
  — P-p-a, — tegebėjo ištarti jis. — P-p-a. — Jis visas tirtėjo ir nuo to tarškėjo jo grandeliniai šarvai. — P-p-a. P-p-a.
  — “Prašau“? — tarė Brienė. — Mėgini pasakyti: „Prašau“? — Ji kilstelėjo kalavijo geležtės smaigalį prie jo Adomo obuolio. — Prašau atsakyti, kas esi ir kodėl mane seki.
  — Ne „p-p-a prašauJis įsikišo į burną pirštą, iškabino gabalą dumblo ir nusispjovė. — P-p-a Podas. Mano vardas p-p-a Podrikas p-p-a Peinas.
  Brienė nuleido kalaviją. Staiga jai to vaikino pagailo. Ji prisiminė vieną dieną Ivenfole ir jauną riterį, laikantį rankoje rožę. Jis tą rožę atnešė padovanoti man. Bent jau taip jai pasakė septonė. Jai tik reikėjo gražiai sutikti jį savo tėvo pilyje. Jis buvo aštuoniolikos metų, ilgais rudais plaukais, krintančiais jam ant pečių. O ji buvo dvylikos, įsprausta į naują ankštą, kietai suveržtą suknią su granatais nusagstytu korsetu. Jiedu buvo vienodo ūgio, tačiau Brienė negalėjo nei pažvelgti jam į akis, nei ištarti paprastų žodžių, kurių buvo išmokiusi septonė. „Sere Ronetai. Sveikas atvykęs į mano lordo tėvo menę. Malonu pagaliau išvysti tavo veidą.“
  — Kodėl seki paskui mane? — griežtai paklausė ji vaikino. — Ar tau liepta mane šnipinėti? Kieno žmogus esi: Veirio ar karalienės?
  — Ne. Nei Veirio, nei karalienės. Niekam nepriklausau.
  Brienė pamanė, kad jam dešimt metų, bet nustatydama vaiko amžių ji dažnai apsirikdavo. Vaikinai jai visuomet atrodydavo jaunesni, nei būdavo iš tiesų, galbūt dėl to, kad ji pagal savo amžių visuomet būdavo augesnė. „Baisiai augalota, — sakydavo septonė Roelė, — ir tokia vyriška…“
  — Berniukui joti šiuo keliu vienam pavojinga.
  — Tik n e ginklanešiui. Aš jo ginklanešys. Rankos ginklanešys.
  — Lordo Taivino? — Brienė kaipmat išsitraukė kalaviją.
  — Ne. Ne to rankos. Ankstesnio. Jo sūnaus. Kartu su juo koviausi mūšyje. Šaukiau: „Pusžmogi! Pusžmogi!“
  Kipšo ginklanešys… Brienė net nežinojo, kad Tirionas jį turėjo. Tirionas Lanisteris nebuvo riteris. Jos nuomone, visai tikėtina, kad jis galėjo turėti tarną ar net porą tarnų, kurie jam dirbo, dar pažą, taurininką ir ką nors, kas padėdavo jam apsirengti. Bet ginklanešį7.
  — Kodėl seki paskui mane? — tarė ji. — Ko nori?
  — Noriu surasti;^. — Vaikinukas atsistojo. — Jo ledi. Tu jos ieškai. Brela man pasakė. Ji — jo žmona. Ne Brela, ledi Sansa. Pamaniau, jei ją rasiu… — Staiga jo veidą iškreipė sielvartas. — Aš jo ginklanešys, — pakartojo Podrikas, o jo veidu žliaugė lietaus vanduo, — bet jis man e paliko.

  # Sansa

  Kadaise, kai ji dar buvo maža mergaitė, į Vinterfelą užklydo keliaujantis dainius ir pusę metų pas juos viešėjo. Jis buvo senas žmogus žilais plaukais ir vėjo nugairintais skruostais, bet dainavo apie riterius, klajones, gražuoles ledi, ir kai dainius susiruošė juos palikti, Sansa graudžiai verkdama maldavo tėvo jo neišleisti.
  — Tas žmogus po tris kartus sudainavo mums visas dainas, kurias mokėjo, — švelniai atsakė dukteriai lordas Edardas. — Negaliu laikyti dainiaus pilyje prieš jo valią. Bet nereikia verkti. Pažadu, kad atkeliaus ir kitų dainių.
  Tačiau daugiau nei metus joks kitas dainius į pilį neužsuko. Sansa meldėsi Septynetui jų septoje ir seniesiems širdamedžio dievams prašydama grąžinti senąjį dainių arba, dar geriau, atsiųsti kitą, jauną ir gražų. Dievai į jos maldas neatsiliepė ir Vinterfelo menėse viešpatavo tyla.
  Bet tuomet ji buvo maža paika mergaitė. O dabar Sansa jau buvo trylikos metų ir kraujavusi mergina. Visos jos naktys buvo kupinos dainų ir dieną ji melsdavo dievų tylos.
  Jei Lizdas būtų buvęs pastatytas kaip ir visos kitos pilys, myriop pasmerkto vaikino dainas būtų girdėjusios tik žiurkės ir požeminio kalėjimo sargai. Požemio sienos buvo storos ir nuslopindavo tiek dainas, tiek klyksmus. Tačiau viena dangaus celių siena buvo visiškai atvira, tad kiekvienas mirtininko sugrotas akordas aidu atsimušdavo į akmeninius Milžino Ieties pečius. O jau dainos, kurias jis rinkosi… Jis dainavo apie Drakonų Šokį, apie Džonkvilę ir jos juokdarį, apie Dženę iš Senųjų Akmenų ir apie Laumžirgių princą. Traukė dainas apie išdavystes, baisiausius nužudymus, apie pakartus žmones ir kruviną kerštą; dainavo apie sielvartą ir liūdesį.
  Nesvarbu, į kurią pilies menę ėjo, Sansa negalėjo išvengti muzikos. Ši sklido aukštyn vingiuotais bokšto laiptais, užklupdavo ją nuogą, besimaudančią kubile, temstant drauge vakarieniaudavo ir įsibraudavo į jos miegamąjį, nors Sansa stropiai užverdavo langines. Tos dainos aidėjo šaltame ore ir, kaip ir nuo to šalto oro, nuo tų dainų ją krėtė šiurpas. Nors nuo tos dienos, kai ledi Lisa nukrito, Lizde daugiau nesnigo, naktys buvo nemaloniai šaltos.
  Dainiaus balsas buvo stiprus ir gražus. Sansa pagalvojo, kad dabar jis dainuoja geriau nei anksčiau, jo balsas atrodė sodresnis, persmelktas kančios, baimės ir ilgesio. Ir niekaip nesuprato, kodėl dievai davė tokį puikų balsą niekšui. Jei Petiras nebūtų atsiuntęs sero Lotoro manęs saugoti, Pirštuose Mariljonas būtų paėmęs mane jėga, priminė sau Sansa. O kai teta Lisa mėgino mane nužudyti, jis grojo, kad niekas neišgirstų mano šauksmų.
  Bet dėl to klausytis dainų nebuvo lengviau.
  — Prašau, — maldavo ji lordo Petiro, — gal gali liepti jam liautis?
  — Daviau tam vaikinui žodį, mieloji. — Petiras Beilišas, Harenholo lordas, Aukštasis Trišakio lordas ir Lizdo bei Arino Slėnio lordas Gynėjas, pakėlė akis nuo rašomo laiško. Nuo tada, kai nukrito ledi Lisa, jis parašė šimtus laiškų. Sansa matė, kaip į paukštides grįžta ir vėl išskrenda varnai. — Jau geriau kęsiu jo dainas, nei klausysiuos verkšlenimo.
  Taip, geriau, kai jis dainuoja, bet…
  — Ar jam būtina visą naktį groti, milorde? Lordas Robertas negali užmigti. Jis verkia…
  — …gedėdamas motinos. Nieko nepadarysi, ta moteris mirusi. — Petiras gūžtelėjo. — Laukti liko nebeilgai. Rytoj pas mus užkops lordas Nestoras.
  Sansa jau kartą buvo sutikusi lordą Nestorą Roisą ir tai nutiko po Petiro ir jos tetos vestuvių. Roisas buvo Mėnulio Vartų — didelės pilies, dunksančios kalno papėdėje ir saugančios laiptus į Lizdą, — Sergėtojas. Prieš kopdami įkalnėn, vestuvininkai pas jį pernakvojo. Lordas Nestoras žvilgtelėjo į Šansą vos kartą, bet vien pagalvojus, kad jis čia ateis, ją apimdavo siaubas. Mat jis taip pat buvo ir vyriausiasis Slėnio valdytojas, ištikimas Jono Arino ir ledi Lisos vasalas.
  — Juk jis ne… juk neleisi lordui Nestorui susitikti su Mariljonu, ar ne?
  Matyt, Sansos veide šmėstelėjo siaubas, nes Petiras padėjo plunksną.
  — Priešingai. Man derėtų primygtinai reikalauti to susitikimo. — Petiras jai pamojo, kviesdamas sėstis šalia. — Mudu su Mariljonu kai ką sutarėme. Mordas tikrai moka įtikinti. Ir jei dainius mus nuvils užtraukęs mums nepatinkančią dainą, nieko baisaus: mudviem tiesiog reikės pareikšti, kad jis meluoja. Kaip manai, kuo lordas Nestoras patikės?
  — Gal mumis? — Gaila, bet Sansa nebuvo tuo visiškai tikra.
  — Žinoma. Mūsų melas jam bus naudingas.
  Saulėtoje menėje buvo šilta, linksmai spragsėjo židinio ugnis, bet Sansa vis tiek drebėjo.
  — Taip, bet… O kas, jei…
  — Kas, jei garbė lordui Nestorui svarbesnė už naudą? — Petiras ją apkabino. — Kas, jei jis trokšta tiesos ir teisingumo už savo nužudytą ledi? — Jis šyptelėjo. — Pažįstu lordą Nestorą, mieloji. Ar gali įsivaizduoti, kad leisčiau jam skriausti savo dukterį?
  Nesu tavo duktė, pagalvojo Sansa. Aš — Sansa Stark, lordo Edardo ir ledi Ketlinos duktė, mano gyslomis teka Vinterfelo kraujas. Tačiau garsiai ji šių žodžių neištarė. Jei ne Petiras Beilišas, tai ji, o ne Lisa Arin būtų per šaltą žydrą dangų smigusi žemyn šešis šimtus pėdų, ištiškusi į akmenis ir žuvusi. Jis toks narsus. Sansa pavydėjo Petimi drąsos. Ji tenorėjo vėl šmurkštelėti į lovą, palįsti po antklode ir miegoti, miegoti… Žuvus Lisai Arin ji dar nė karto neišmiegojo visą naktį.
  — Ar negalėtum pasakyti lordui Nestorui, kad aš… negaluoju arba…
  — Jis norės išgirsti tavo liudijimą apie Lisos žūtį.
  — Milorde, o jei… jei Mariljonas papasakos, kas iš tiesų…
  — Nori pasakyti, jei jis meluos?
  — Meluos? Na taip… jei meluos, jei mudviejų pasakojimai skirsis, o lordas Nestoras pažvelgs man į akis ir pamatys, kokia aš išsigandusi…
  — Akyse atsispindintis lašelis baimės bus visiškai suprantamas, Eleina. Juk matei siaubingą dalyką. Nestoras tikrai liks sujaudintas. — Petiras atidžiai pažvelgė jai į akis, tarsi būtų matęs jas pirmą kartą. — Tavo akys kaip motinos. Žvilgsnis nuoširdus ir nekaltas. Jos žydros kaip saulės nutvieksta jūra. Kai būsi truputį vyresnė, daugybė vyrų tose akyse nuskęs.
  Sansa nesumojo, ką atsakyti.
  — Tau tik reikia lordui Nestorui pakartoti tą pačią istoriją, kurią papasakojai lordui Robertui, — pridūrė Petiras.
  Robertas — tik mažas ligotas berniukas, pagalvojo ji, o lordas Nestoras — suaugęs vyras, be to, griežtas ir įtarus. Robertas nebuvo stiprus vaikas ir jį reikėjo saugoti net nuo tiesos. „Kai kada meluojama iš meilės“, — patikino ją Petiras. Ir dabar Sansa jam tai priminė.
  — Robertui melavome norėdami Jį apsaugoti, — tarė ji.
  — O šį kartą pameluosime, kad apsisaugotume patys. Kitaip iš Lizdo mudviem teks išeiti pro tas pačias duris, pro kurias iškeliavo Lisa. — Petiras vėl pasiėmė plunksną. — Turime pavaišinti jį melu ir Arboro auksiniu, o jis viską nuris ir paprašys dar, pamatysi.
  Jis ir man nuolat meluoja, suvokė Sansa. Tačiau tas melas guodė ir ji nemanė, kad Petiras linki jai bloga. Melas nėra toks blogas, jei meluojama norint gero. Jei tik ji būtų tuo melu tikėjusi…
  Tai, ką prieš nukrisdama pasakė teta, vis dar nedavė Šansai ramybės.
  — Kliedesiai, — įvardijo tas kalbas Petiras. — Mano žmona buvo pamišusi, pati matei.
  Ir Sansa tikrai tai matė. Aš tik stačiau sniego pilį, o ji už tai norėjo išstumti mane pro Mėnulio duris. Petiras mane išgelbėjo. Jis labai mylėjo mano motiną ir…
  Ir ją? Argi Sansa galėjo tuo abejoti? Juk Petiras ją išgelbėjo.
  Jis išgelbėjo Eleiną, savo dukterį, pakuždėjo jai vidinis balsas. Bet ji buvo ir Sansa… o kartais jai rodės, kad ir lordas Gynėjas tarsi su dviem veidais. Jis buvo ir Petiras, jos gynėjas, malonus, sąmojingas ir švelnus, bet… ir Mažasis Pirštas — lordas, kurį ji pažinojo Karaliaus Uoste ir kuris, klastingai šypsodamasis ir glostydamas barzdą, kažką šnabždėjo karalienei Sersėjai. Ir Mažasis Pirštas nebuvo Sansos draugas. Kai Džofas ją sumušė, pagalbos ir sulaukė iš Kipšo, o ne iš Mažojo Piršto. Kai minia ketino ją išprievartauti, Skalikas, o ne Mažasis Pirštas ant rankų nunešė ją ten, kur saugu. Kai Lanisteriai prieš jos valią ištekino ją už Tiriono, ją guodė Garlanas Narsusis, ne Mažasis Pirštas.
  Bet padėjo man pabėgti. Tai jis padarė. Maniau, tai sero Dontoso, mano vargšo seno girto Floriano, nuopelnas, tačiau iš tiesų viską surengė Petiras. Mažasis Pirštas tebuvo kaukė, kurią jis buvo priverstas dėvėti. Tik kartais Šansai būdavo sunku atskirti, kur dar žmogus, o kur jau jo kaukė. Mažasis Pirštas ir lordas Petiras atrodė tokie panašūs… Galbūt Sansa būtų sprukusį nuo jų abiejų, tik neturėjo kur eiti. Vinterfelas buvo sudegintas ir apleistas, Branas ir Rikonas — mirę ir seniai atšalę. Robas ir jų ledi motina buvo išduoti ir nužudyti Dvyniuose; Tirionas nukirsdintas už karaliaus Džofrio nužudymą, o jei ji kada nors grįžtų į Karaliaus Uostą, karalienė tikrai lieptų nukirsti galvą ir jai. Teta, pas kurią Sansa tikėjosi rasti prieglobstį, užuot jį suteikusi, mėgino ją nužudyti. Jos dėdė Edmuras buvo Frėjų belaisvis, o dėdės tėvo brolis Juodoji Žuvis — apsiaustas Riverane. Neturiu kur eiti, liūdnai pagalvojo Sansa, neturiu nė vieno tikro draugo, tik Petirą.
  Tą naktį pasmerktasis myriop padainavo „Dieną, kai jie pakorė Juodąjį Robiną“, „Motinos ašaras“ ir „Kastamero lietų“. Tada valandėlę nutilo, bet, vos tik Sansa ėmė migdytis, užgrojo vėl. Padainavo „Šešis sielvartus“, „Nukritusius lapus“ ir „Alisaną“. Tokios liūdnos dainos, dingtelėjo Šansai. Vos užsimerkusi pamatydavo jį dangaus celėje, susigūžusį, besislepiantį kampe nuo šalto juodo dangaus, susisupusį į kailius ir švelniai priglaudusį prie krūtinės arfą. Neturėčiau jo gailėti, tarė ji sau. Jis buvo tuščiagarbis, žiaurus ir netrukus mirs. Šansą negalėjo jo išgelbėti. Ir kodėl būtų turėjusi tai daryti? Mariljonas mėgino ją išprievartauti ir Petiras ne vieną, o du kartus išgelbėjo jai gyvybę. Kartais meluoti neišvengiama. Karaliaus Uoste ji tik melu ir buvo gyva. Jei nebūtų melavusi Džofriui, karaliaus sargyba būtų ją kaip reikiant prilupusi.
  Padainavęs „Alisaną“, Mariljonas vėl nutilo ir leido Šansai valandėlę pailsėti. Bet kai pro langines ėmė skverbtis pirmieji tekančios saulės spinduliai, ji išgirdo iš apačios sklindančią tylią „Ūkanoto ryto“ melodiją ir kaipmat nubudo. Iš tiesų šią dainą labiau tiko dainuoti moteriai, mat tai buvo rauda motinos, rypuojančios rytą po siaubingo mūšio, tarp žuvusių ieškančios vienintelio savo sūnaus. Motina rauda sielvartaudama dėl savo žuvusio sūnaus, pagalvojo Sansa, o Mariljonas — dėl savo pirštų ir akių. Žodžiai skriejo tamsoje nelyginant strėlės ir ją žeidė.

  > O gal matei mano berniuką, gerasis sere,
  > Kaštoniniais plaukais?
  > Jis man žadėjo grįžti į Vendišą,
  > Į Vendišą, kur mūsų namai.

  Sansa užsidengė ausis žąsų pūkų pagalve, kad negirdėtų tęsinio, bet nieko gero tai nedavė. Išaušo rytas, ji pabudo, o lordas Nestoras Roisas jau kopė į kalną.
  Lizdą vyriausiasis valdytojas ir jo svita pasiekė vėlyvą popietę, palikę sau už nugaros auksu ir raudoniu spindintį slėnį ir kylantį vėją. Jis drauge atsivedė savo sūnų, serą Albarą, gerą dešimtį riterių ir dvidešimt kovos meistrų. Tiek daug svetimų žmonių. Sansa žvelgė jiems į veidus nerimaudama ir svarstydama, ar jie draugai, ar priešai.
  Petiras svečius pasitiko vilkėdamas juodą aksominį švarką pilkomis, prie vilnonių kelnių derančiomis rankovėmis, šiek tiek temdančiomis pilkai žalių jo akių žvilgsnį. Šalia jo stovėjo meisteris Koulmanas, ant ilgo lieso kaklo pasikabinęs iš įvairaus metalo sunertą grandinę. Nors iš jųdviejų meisteris buvo gerokai aukštesnis, vis dėlto visų dėmesį traukė lordas Gynėjas. Rodos, šiandien jis nebuvo linkęs dalyti šypsenų. Jis rimtai išklausė Roisą, pristačiusį jį atlydėjusius riterius, o tada tarė:
  — Sveiki atvykę, milordai. Žinoma, mūsų meisterį Koulmaną pažįstate. Lorde Nestorai, tikriausiai prisimeni Eleiną, mano nesantuokinę dukterį?
  — Žinoma.
  Lordas Nestoras Roisas buvo pagyvenęs, plinkantis vyras storu ir trumpu kaklu, plačia krūtine, šiek tiek pražilusia barzda ir rūsčiu žvilgsniu. Pasisveikindamas jis linktelėjo net pusę colio.
  Sansa padarė reveransą baimindamasi praverti burną, kad neleptelėtų ko nors nederama. Petiras padėjo jai atsistoti.
  — Mieloji, būk gera, atvesk lordą Robertą į aukštąją menę priimti svečių.
  — Gerai, tėve, — spigiai, įsitempusi tarė ji. Tai melagės balsas, pagalvojo skubėdama laiptais, o paskui galerija, vedančia į Mėnulio bokštą. Kaltininkės balsas.
  Kai Sansa įžengė į Roberto Arino kambarį, Gretčelė ir Madė kaip tik padėjo jam mautis kelnes. Lizdo lordas ir vėl verkė. Jo akys buvo raudonos ir užputusios, blakstienos sulipusios, nosis patinusi ir bėganti. Po viena šnerve blizgėjo išdrykęs snarglys, o į apatinę lūpą Robertas buvo įsikandęs, tad ji kraujavo. Lordas Nestoras neturi jo tokio pamatytu labai nusiminusi pagalvojo Sansa.
  — Gretčele, atnešk praustuvę. — Paėmusi berniuką už rankos, Sansa nusitempė jį prie lovos. — Ar mano mielasis Robinas šiąnakt gerai miegojo?
  — Ne, — šniurkštelėjo jis. — Aš nė akių nesudėjau, Eleina. Jis vėl dainavo, o mano kambario durys buvo užrakintos. Šaukiau, kad tarnai mane išleistų, bet nė vienas neatėjo. Kažkas uždarė mane kambaryje.
  — Tai nedorėliai tarnai… — Suvilgiusi minkštą skudurėlį šiltame vandenyje, Sansa švelniai, labai švelniai ėmė prausti berniukui veidą. Mat jei prausdavai Robertą pernelyg šiurkščiai, jis imdavo drebėti. Berniukas buvo paliegęs ir labai jau mažas. Robertui buvo aštuoneri, bet Sansa buvo mačiusi už jį didesnių penkiamečių.
  Robertui ėmė drebėti lūpa.
  — Norėjau ateiti pas tave ir miegoti kartu.
  Žinau, kad norėjai. Kol jo motina dar nebuvo ištekėjusi už lordo Petiro, mielasis Robinas buvo pratęs įslinkti pas ją į lovą. Ledi Lisai žuvus, jis ėmė klaidžioti po Lizdą ieškodamas kitų lovų. Ir jam labiausiai patiko Sansos lova, todėl… vakar vakare ji paprašė sero Lotoro Bruno užrakinti duris. Jei berniukas būtų tik miegojęs, ji nebūtų prieštaravusi, bet jis vis mėgino nosimi braukyti jai krūtis, be to, kai Robertui užeidavo drebulys, jis dažniausiai prišlapindavo patalus.
  — Iš Vartų su tavimi pasimatyti atvyko lordas Nestoras Roisas. — Sansa nušluostė Robertui nosį.
  — Bet aš nenoriu jo matyti, — tarė berniukas. — Noriu klausytis istorijos apie Sparnuotą Riterį.
  — Vėliau, — pažadėjo Sansa. — Iš pradžių turi susitikti su lordu Nestoru.
  — Lordas Nestoras turi apgamą, — muistydamasis pareiškė jis. Vyrų su apgamais Robertas bijojo. — Mama sakė, kad jis labai baisus.
  — Mano vargšas mielasis Robinai… — Sansa ant viršugalvio sušukavo jam plaukus. — Žinau, kad tau jos trūksta. Ir lordas Petiras jos ilgisi. Jis ledi Lisą mylėjo ne mažiau už tave.
  Tai buvo melas, bet… šventas melas. Vienintelė moteris, kurią Petiras kada nors mylėjo, buvo nužudytoji Sansos motina. Jis pats tai prisipažino ledi Lisai, prieš išstumdamas ją pro Mėnulio duris. Ji buvo pamišusi ir pavojinga. Nužudė savo lordą vyrą ir būtų nužudžiusi mane, jei Petiras nebūtų atėjęs ir mane išgelbėjęs.
  Tačiau Robertui nereikėjo to žinoti. Jis tebuvo mažas ligotas berniukas, kuris mylėjo savo mamą.
  — Štai, — tarė Sansa, — dabar atrodai kaip tikras lordas. Made, atnešk jo apsiaustą.
  Apsiaustas buvo išaustas iš ėriuko vilnos, švelnus ir šiltas, žydras kaip dangaus mėlynė, išryškinantis gelsvai rusvą jo tunikos spalvą. Apgobusi juo Robertui pečius, Sansa susegė drabužį sidabrine pusmėnulio sege ir paėmė berniuką už rankos. Bent kartą Robertas ėjo nesiožiuodamas.
  Nukritus ledi Lisai, aukštoji menė buvo uždaryta, ir kai Sansa vėl įkėlė ten koją, ją nukrėtė šiurpas. Menė buvo ilga ir, Sansos nuomone, prabangi ir graži, bet jai čia vis tiek nepatiko. Net ir geriausiais laikais ji buvo blanki ir šalta. Laibos kolonos atrodė lyg pirštų griaučiai, o mėlynos gyslelės baltame marmure priminė gyslas ant senės kojų. Nors sienose buvo įmūryta penkiasdešimt sidabrinių laikiklių, liepsnojo tik apie dešimt deglų, tad ant grindų driekėsi šešėliai ir telkėsi kiekviename kampelyje. Einant marmuru, jų žingsniai aidėjo, be to, Sansa girdėjo Mėnulio duris klebenantį vėją. Nereikia į tas duris žiūrėti, tarė ji sau, kitaip imsiu tirtėti baisiau už Robertą.
  Madės padedama, ji pasodino Robertą į burtmedžio sostą, ant krūvos pagalvių, ir pranešė, kad jo šviesybė priims svečius. Kitame menės gale du žydrais apsiaustais vilkintys sargybiniai atvėrė duris ir Petiras atlydėjo juos ilgu mėlynu kilimu, patiestu tarp baltų kaip kaulai kolonų eilių.
  Berniukas pasveikino lordą Nestorą nedrąsiai ištaręs kelis malonius žodžius, bet neužsiminęs apie jo apgamą. Kai vyriausiasis valdytojas pasiteiravo lordo apie jo motiną, Robertui ėmė virpėti rankos.
  — Mariljonas nuskriaudė mano motiną. Išstūmė ją pro Mėnulio duris.
  — Ar tavo šviesybė matė, kaip tai nutiko? — paklausė seras Marvinas Belmoras, išstypęs rudaplaukis riteris, tarnavęs Lisos sargybos kapitonu, kol Petiras į jo vietą nepaskyrė sero Lotoro Bruno.
  — Eleina matė, — tarė berniukas. — Ir mano lordas įtėvis.
  Lordas Nestoras pažvelgė į ją. Ir seras Albaras, ir seras Marvinas, ir meisteris Koulmanas — visi žiūrėjo į ją. Ji buvo mano teta, bet norėjo mane nužudytu pagalvojo Sansa. Atitempė mane prie Mėnulio durų ir mėgino išstumti pro jas. Niekada nenorėjau to bučinio, aš tik stačiau sniego pilį. Sansa rankomis apsiglėbė šonus, kad neimtų tirtėti.
  — Atleiskite jai, milordai, — tyliai prabilo Petiras Beilišas. — Apie tą dieną ji vis dar sapnuoja košmarus. Tad nenuostabu, kad jai sunku apie tai kalbėti. — Petiras priėjo jai už nugaros ir švelniai uždėjo rankas ant pečių. — Žinau, kaip tau sunku, Eleina, bet mūsų draugai turi išgirsti tiesą.
  — Taip. — Jos gerklė buvo tokia išdžiūvusi ir įsitempusi, kad skaudėjo tariant kiekvieną žodį. — Mačiau… Buvau su ledi Lisa, kai… — Jos skruostu nuriedėjo ašara. Gerai, ašara — labai gerai. — …kai Mariljonas… ją nustūmė.
  Ir ji dar kartą pakartojo tą patį, pati beveik negirdėdama savo žodžių.
  Šansai įpusėjus pasakojimą, Robertas pravirko, o pagalvės, ant kurių jis sėdėjo, pavojingai pasislinko.
  — Jis nužudė mano motinų. Noriu, kad jis skristų! — Robertui ėmė smarkiau drebėti pirštai, be to, dabar tirtėjo ir rankos. Berniuko galva pradėjo trūkčioti, ėmė kalenti dantys. — Skristų! — suklykė jis. — Skristų, skristų!
  Dabar jis nevalingai mostagavo rankomis ir kojomis. Lotoras Brunas kaip tik laiku žengė prie pakylos ir sugavo Robertą, krentantį nuo sosto. Vos per žingsnį nuo Bruno stovėjo meisteris Koulmanas, tik jis nieko negalėjo padaryti.
  Bejėgė, kaip ir visi kiti, Sansa tiesiog stovėjo ir žiūrėjo į Robertą, krečiamą drebulio priepuolio. Viena koja berniukas įspyrė serui Lotarui į veidą. Brunas nusikeikė, bet nelaimėlio nepaleido, o šis, tampomas traukulių, spardėsi, mosavo rankomis ir apsišlapino. Atvykėliai nepratarė nė žodžio; lordas Nestoras tokių priepuolių buvo matęs ir anksčiau. Praėjo nemažai laiko, kol Roberto spazmai ėmė silpti, ir šį kartą laukti, rodos, teko ilgiau. Kai viskas baigėsi, mažasis lordas buvo toks išsekęs, kad nepastovėjo ant kojų.
  — Geriau nuneškite lordą į lovą ir nuleiskite jam kraują, — tarė lordas Petiras.
  Paėmęs ant rankų, Brunas išnešė berniuką iš menės. Meisteris Koulmanas raukydamasis nusekė iš paskos.
  Nutilus jų žingsniams, aukštojoje Lizdo menėje įsiviešpatavo tyla. Sansa girdėjo lauke ūžaujant vėją ir klebenant Mėnulio duris. Ji buvo labai sušalusi ir pavargusi. Ar teks pasakoti tą istoriją nuo pradžių? — svarstė ji.
  Bet, matyt, ji viską papasakojo įtikinamai. Lordas Nestoras krenkštelėjo.
  — Tas dainius nepatiko man nuo pat pirmos dienos, — burbtelėjo jis. — Raginau ledi Lisą jį išsiųsti. Daug kartų raginau.
  — Tu visada teisingai jai patardavai, milorde, — linktelėjo Petiras.
  — Bet ji manęs neklausė, — pasiskundė Roisas. — Nenoriai manęs išklausydavo ir nekreipdavo dėmesio.
  — Miledi šiam pasauliui buvo pernelyg patikli. — Petiras prabilo taip švelniai, jog Sansa būtų galėjusi patikėti, kad jis savo žmoną tikrai mylėjo. — Lisa niekada neįžvelgdavo žmonėse blogio, tik gėrį. Mariljonas dainavo žavingas dainas, ir ji klaidingai pamanė, kad vaikino ir prigimtis tokia.
  — Jis vadino mus kiaulėmis, — įsiterpė seras Albaras Roisas. Tai buvo stačiokiškas plačiapetis riteris, švariai nusiskutęs smakrą, bet su vešliomis juodomis žandenomis, stirksančiomis jo gražaus veido pakraščiuose nelyginant gyvatvorė. Seras Albaras buvo lyg iš akies trauktas tėvas, tik jaunesnis. — Jis sudėjo dainą apie dvi kiaules, knisančias žemę kalno papėdėje ir ėdančias sakalo grobio liekanas. Tos kiaulės buvome mes, bet, kai jam apie tai pasakiau, dainius tik nusijuokė ir tarė: „Na jau, sere, tai tik dainelė apie kiaules…“
  — Jis šaipėsi ir iš manęs, — tarė seras Marvinas Belmoras. — Jis mane praminė seru Bim Bam. Kai prisiekiau išplėšiąs jam liežuvį, tas dainius nukūrė pas ledi Lisą ir pasislėpė už jos sijonų.
  — Jis dažnai taip elgdavosi, — pritarė lordas Nestoras. — Vaikinas buvo bailys, bet dėl ledi Lisos rodomo palankumo dar ir suįžūlėjo. Ji rengė jį kaip lordą, dovanodavo auksinius žiedus, atidavė mėnulio akmenų diržą.
  — Ir net mėgstamiausią lordo Jono sakalą. — Ant riterio liemenės buvo matyti šešios baltos Vekslių žvakės. — Jo šviesybė tą paukštį mylėjo. Jam jį padovanojo karalius Robertas.
  Petiras Beilišas atsiduso.
  — Nederėjo jai taip elgtis, — sutiko jis, — ir aš padariau tam galą. Lisa sutiko jį išsiųsti. Dėl to tą dieną mano žmona ir susitiko su dainiumi aukštojoje menėje. Turėjau būti čia kartu su ja, bet nė nepagalvojau… jei nebūčiau primygtinai reikalavęs… tai aš ją nužudžiau…
  Ne, pagalvojo Sansa, neturėtum to sakyti, neturėtum jiems to sakyti, ne. Tačiau Albaras Roisas tik papurtė galvą.
  — Ne, milorde, nekaltink savęs, — pasakė jis.
  — Tai buvo dainiaus darbas, — pritarė sūnui tėvas. — Atvesk jį, lorde Petirai. Pagaliau baikime šį nemalonų reikalą.
  Aprimęs Petiras Beilišas tarė:
  — Kaip pageidauji, milorde.
  Atsisukęs į sargybinius, Petiras davė atitinkamus nurodymus ir šie iš kalėjimo atvedė dainių. Kartu su kaliniu atėjo ir dangaus celių sargas Mordas, baisus pažiūrėti vyras mažomis juodomis akimis ir rando subjaurotu veidu. Viena ausis ir dalis skruosto buvo nukirsta per kažkokį mūšį, bet dvidešimt stonų balkšvos mėsos tebebuvo likę. Sargas vilkėjo visai jam netinkančius drabužius, kurie dar ir bjauriai dvokė.
  O Mariljonas, galima sakyti, atrodė elegantiškai. Kažkas buvo jį išmaudęs, apmovęs žydromis kelnėmis, apvilkęs dukslia balta tunika pūstomis rankovėmis, sujuosta sidabriniu ledi Lisos dovanotu diržu. Jis mūvėjo baltas šilkines pirštines, o baltas šilkinis raištis dengė jam akis, kad lordai nematytų, kas iš jų likę.
  Dainiui už nugaros su bizūnu rankoje stovėjo Mordas. Kai kalėjimo sargas bakstelėjo bizūno kotu dainiui į šonkaulius, šis parklupo ant vieno kelio.
  — Gerieji lordai, meldžiu jūsų atleidimo.
  Lordas Nestoras piktai į jį dėbtelėjo.
  — Prisipažįsti nusikaltęs?
  — Jei turėčiau akis, verkčiau. — Dainiaus balsas, naktį buvęs toks stiprus ir tikras, dabar atrodė prislopęs ir trūkčiojantis. — Taip ją mylėjau, kad negalėjau pakelti minties, jog matysiu ją jo glėbyje ir lovoje. Prisiekiu, blogo savo mielajai ledi nenorėjau. Užšoviau duris, kad niekas mudviem netrukdytų, kol išpažinsiu savo aistrą, bet ledi Lisa buvo tokia šalta… kai pasakė, kad laukiasi lordo Petiro kūdikio, aš… aš visai pamečiau protą…
  Dainiui kalbant, Sansa stebeilijosi į jo rankas. Storulė Madė dievagojosi, kad Mordas Mariljonui nukirto tris pirštus: abu mažylius ir kairės rankos bevardį. Dainiaus mažieji pirštai atrodė labiau sustirę nei kiti, bet dėl to, kad jis mūvėjo pirštines, sunku buvo ką nors tikrai pasakyti. Gal tai tik šnekos? Iš kur Madė gali tai žinoti?
  — Lordas Petiras buvo toks kilnus, kad leido man pasilikti arfą, — pridūrė aklas dainius. — Arfą ir… liežuvį, kad… galėčiau dainuoti. Ledi Lisai mano dainos labai patiko…
  — Išveskite šį padarą, o jei ne, aš pats jį nudėsiu, — burbtelėjo lordas Nestoras. — Man bjauru į jį žiūrėti.
  — Mordai, nuvesk jį atgal į dangaus celę, — liepė Petiras.
  — Klausau, milorde. — Mordas šiurkščiai stvėrė Mariljoną už pakarpos. — Kad man daugiau nė žodžio.
  Mordui prabilus Sansa suglumusi pamatė, kad kalėjimo sargo dantys iš aukso. Jie žiūrėjo, kaip jis pusiau stumia, pusiau tempia dainių prie durų.
  — Tas žmogus turi mirti, — kai jiedu išėjo, pareiškė seras Marvinas Belmoras. — Jis turi iškristi pro Mėnulio duris paskui ledi Lisą.
  — Tik be liežuvio, — pridūrė seras Albaras Roisas. — Be to meluojančio ir pašaipaus liežuvio.
  — Žinau, buvau jam pernelyg švelnus, — lyg ir atsiprašydamas tarė Petiras Beilišas. — Tiesą sakant, man jo gaila. Jis nužudė iš meilės.
  — Ar iš meilės, ar iš neapykantos, — atrėžė Belmoras, — o vis tiek turi mirti.
  — Ir kuo greičiau, — šiurkščiai pritarė lordas Nestoras. — Dangaus celėse dar niekas ilgai nekalėjo. Juos visus pašaukė žydras dangus.
  — Gal ir taip, — sutiko Petiras Beilišas, — bet tik Mariljonas gali pasakyti, ar jis į tą šauksmą atsilieps. — Jis mostelėjo, ir sargybiniai atidarė duris menės gale. — Ponai, žinau, kad po ilgo kopimo jaučiatės nuvargę. Jums visiems paruošti kambariai, kuriuose galėsite pernakvoti, o žemutinėje menėje patiekta valgio ir vyno. Osveli, palydėk svečius ir pasirūpink, kad jiems nieko netrūktų. — Tada jis kreipėsi į Nestorą Roisą: — Milorde, ar neateitum pas mane į saulėtąją menę išgerti taurės vyno? Eleina, mieloji, tu mums jo papilstysi.
  Saulėtosios menės židinyje jaukiai spragsėjo ugnis, o ant stalo stovėjo siaurakaklis ąsotis vyno. Arboro auksinio. Kol Petiras geležiniu žarstekliu badė židinyje degančias malkas, Sansa įpylė Nestorui Roisui taurę vyno.
  Lordas Nestoras įsitaisė prie židinio.
  — Tai dar ne viskas, — tarė jis Petirui, tarsi Sansos čia nė nebūtų. — Mano pusbrolis ketina pats iškvosti dainių.
  — Bronzinis Jonas manimi nepasitiki. — Petiras stumtelėjo malką.
  — Jis ketina atvykti su būriu savo vyrų. Be abejo, prie jo prisidės ir Simondas Templtonas. Bijau, kad ir ledi Veinvud…
  — Ir lordas Belmoras, ir jaunasis lordas Hanteris, ir Hortonas Redfortas. Dar jie atsives Stipruolį Šerną Stouną, Toletus, Šetus, Koldvoterius ir kelis Korbrėjus.
  — Esi puikiai informuotas. Kuriuos iš Korbrėjų? Tikriausiai ne lordą Lajonelį?
  — Ne, jo brolį. Nežinia kodėl, bet seras Linas manęs nemėgsta.
  — Linas Korbrėjus — pavojingas vyras, — pabrėžtinai ištarė lordas Nestoras. — Ką ketini daryti?
  — Ką aš galiu padaryti? Tik maloniai sutikti, kai jie atvyks. — Petiras dar kartą pabaksnojo degančias malkas ir padėjo žarsteklį.
  — Mano pusbrolis nori pašalinti tave iš lordo Gynėjo pareigų.
  — Jei jau taip, negaliu jo sulaikyti. Mano įgulą sudaro dvidešimt vyrų. O lordas Roisas ir jo bičiuliai gali jų sutelkti dvidešimt tūkstančių. — Petiras priėjo prie ąžuolinės po langu pastatytos skrynios. — Bronzinis Jonas padarys tai, ką norės, — klaupdamasis pridūrė jis. Tada pakėlė skrynios dangtį, išėmė pergamento ritinėlį ir atnešė jį lordui Nestorui. — Milorde… Tai įrodymas, kaip labai miledi tave mylėjo.
  Sansa matė, kaip Roisas išvyniojo pergamentą.
  — Tai… labai netikėta, milorde.
  Ji suglumo, pamačiusi ašaras lordo Nestoro akyse.
  — Netikėta, bet pelnyta. Miledi tave vertino labiau už visus kitus vėliavininkus. Ji sakė, kad esi jos uola.
  — Jos uola… — Lordas Nestoras nuraudo. — Ji taip sakė?
  — Dažnai tai kartodavo. O štai, — Petiras mostelėjo į pergamentą, — ir jos žodžių įrodymas.
  — Gera… gera tai žinoti. Man ne paslaptis, kad Jonas Arinas vertino mano tarnybą, bet ledi Lisa… ji atstūmė mane, atvykusį jai pirštis, tad baiminausi… — Lordas Nestoras suraukė kaktą. — Matau, kad ant pergamento yra Arino antspaudas, bet parašas…
  — Lisa buvo nužudyta dar nespėjusi pasirašyti šio dokumento, todėl tai padariau aš, kaip lordas Gynėjas. Žinau, kad ji būtų to norėjusi.
  — Suprantu. — Lordas Nestoras suvyniojo pergamentą. — Esi… pareigingas, milorde. Ir, žinoma, drąsus. Kai kas tokią dovaną gali pavadinti nederama ir apkaltinti tave, kad ją įteikei. Vartų riterio pareigos niekada nebuvo paveldimos. Vartus Arinai pastatė tais laikais, kai dar nešiojo Sakalų karūną ir valdė Slėnį kaip karaliai. Lizdas buvo jų vasaros rezidencija, o kai imdavo snigti, dvaras persikeldavo žemiau. Atsiras žmonių* kurie tvirtins, jog Vartai tokia pat karališka rezidencija kaip ir Lizdas.
  — Jau tris šimtus metų Slėnyje nebuvo karaliaus, — priminė jam Petiras Beilišas.
  — Pasirodė drakonai, — pritariamai linktelėjo lordas Nestoras. — Bet net ir po to Vartai išliko kaip Arinų pilis. Kol buvo gyvas jo tėvas, Vartų riteris buvo pats Jonas Arinas. Tėvui mirus, šią garbę jis suteikė savo broliui Roneliui, o dar vėliau — savo pusbroliui Deniui.
  — Lordas Robertas brolių neturi, tik tolimų pusbrolių.
  — Tai tiesa. — Lordas Nestoras tvirtai suspaudė pergamento ritinėlį. — Nesakau, kad nesitikėjau tokios dovanos. Kol lordas Jonas valdė karalystę kaip ranka, man teko už jį valdyti Slėnį. Dariau viską, ko jis iš manęs reikalavo, ir nieko sau neprašiau. Bet, dievai mato, aš to nusipelniau!
  — Tai tiesa, — pritarė Petiras, — be to, lordas Robertas ramiau miegos žinodamas, kad tu, ištikimas draugas, visuomet būsi ten, jo kalno papėdėje. — Jis pakėlė taurę. — Taigi… siūlau tostą, milorde. Už Roisų, Mėnulio Vartų riterių giminę, dabar ir per amžius.
  — Taip, dabar ir per amžius! — Jiedu skambiai susidaužė sidabrinėmis taurėmis.
  Vėliau, gerokai vėliau, kai Arboro auksinio ąsotis jau buvo tuščias, lordas Nestoras išėjo ir grįžo pas savo riterius. Tuomet Sansa jau snaudė stovedama ir nenorėjo nieko daugiau, tik nušliaužti iki savo lovos, bet Petiras sučiupo ją už riešo.
  — Matai, kokius stebuklus daro melas ir Arboro auksinis?
  Ir kodėl Sansa pajuto, kad tuoj pravirks? Gerai, kad Nestoras Roisas buvo jų pusėje.
  — Ar visa buvo vien melas?
  — Ne, ne visa. Lisa dažnai vadindavo lordą Nestorą uola, tik nemanau, kad norėdama pasakyti jam komplimentą. Jo sūnų ji vadino kvailiu. Lisa žinojo, kad lordas Nestoras svajoja išlaikyti Vartus savo valdžioje ir iš tikrųjų juos valdyti, o ne tik būti vadinamas jų lordu, tačiau ji svajojo pagimdyti kitų sūnų ir pilį buvo numačiusi perleisti jaunesniajam Roberto broliui. — Jis atsistojo. — Ar supranti, kas čia įvyko, Eleina?
  Sansa akimirką padvejojo.
  — Atidavei lordui Nestorui Mėnulio Vartus, kad užsitikrintum jo paramą.
  — Tikra tiesa, — patvirtino Petiras, — bet Roisas yra ir mūsų uola, o jis pernelyg išdidus ir įžeidus. Jei būčiau jo paprašęs pasakyti kainą, jis tai būtų palaikęs savo garbės įžeidimu ir pasipūtęs kaip rupūžė. O dabar… tas vyras nėra visiškai kvailas, tačiau melas, kurio prikalbėjau, jam mielesnis už tiesą. Jis nori tikėti, kad Lisa jį vertino labiau už kitus vėliavininkus. Šiaip ar taip, vienas iš tų kitų yra Bronzinis Jonas, o Nestoras puikiai supranta, kad yra menkesnės Roisų giminės atšakos palikuonis. Savo sūnui jis nori kai ko daugiau. Dėl savo vaikų garbingi vyrai padaro tokių dalykų, kurių dėl savęs tikrai nedarytų.
  Sansa linktelėjo.
  — Parašas… Galėjai duoti dokumentą pasirašyti ir užantspauduoti lordui Robertui, bet, užuot taip padaręs…
  — …pasirašiau jį pats kaip lordas Gynėjas. Kodėl apie tai prabilai?
  — Vadinasi… jei būtum nušalintas arba… arba žūtum…
  — …lordo Nestoro teise valdyti Vartus būtų suabejota. Galiu tave patikinti, kad jis tai suprato. Esi labai protinga, nes tai įžvelgei. Iš savo dukters nieko kito ir nesitikėjau.
  — Ačiū. — Įminusi šią mįslę Sansa pajuto ir keistą pasididžiavimą, ir… sumaištį. — Bet aš nesu tavo duktė. Iš tiesų nesu. Tai yra apsimetu esanti Eleina, bet juk žinai…
  Mažasis Pirštas priglaudė smilių jai prie lūpų.
  — Žinau, ką žinau, ir tu žinai, ką žinai. Apie kai kuriuos dalykus geriau neužsiminti, mieloji.
  — Net kai liekame dviese?
  — Ypač kai liekame dviese. Kitaip vieną gražią dieną į menę nepasibeldęs įžengs tarnas arba prie durų stovintis sargybinis atsitiktinai nugirs tai, ko jam nedera žinoti. Nori dar labiau susitepti krauju savo gražiąsias rankas, mieloji?
  Šansai prieš akis iškilo miglos apgaubtas Mariljono veidas su baltu raiščiu ant akių. Jam už nugaros šmėstelėjo seras Dontosas su vis dar stirksančiomis arbaleto strėlėmis.
  — Ne, — tarė Sansa, — prašau…
  — Būčiau linkęs pasakyti, kad tai ne žaidimas, dukra, bet mes, žinoma, žaidžiame žaidimą. Sostų žaidimą.
  Niekada neprašiau žaisti jokio žaidimo. Tas žaidimas buvo pernelyg pavojingas. Viena klaida ir man -galas.
  — Osvelis… milorde, tą naktį, kai pasprukau iš Karaliaus Uosto, valtį irklavo Osvelis. Jis tikrai žino, kas aš.
  — Jei jis turi bent pusę tiek smegenų, kiek avies spira, dėl jo gali nesijaudinti. Seras Lotoras taip pat žino tiesą. Bet Osvelis tarnauja man jau daug metų, o Brunas — tylenis iš prigimties. Ketlblekas už mane stebi Bruną, o Brunas — Ketlbleką. „Nepasitikėk niekuo“, — kartą patariau Edardui Starkui, o jis manęs nepaklausė. Esi Eleina ir turi visą laiką ja būti. — Petiras priglaudė du pirštus jai prie kairės krūties. — Net čia. Širdyje. Ar gali tai padaryti? Ar gali širdyje būti mano duktė?
  — Aš… — Nežinau, milorde, vos neištarė ji, bet Petiras tikėjosi ne tokio atsakymo. Melas ir Arboro auksinis, pagalvojo ji. — Esu Eleina, tėve. Kas gi daugiau?
  Lordas Mažasis Pirštas pabučiavo ją į skruostą.
  — Paveldėjai mano protą ir Ketės grožį, tad visas pasaulis bus tau po kojomis, mieloji. O dabar eik į lovą.
  Gretčelė jos miegamajame užkūrė židinį ir papurino pūkų patalus. Sansa nusirengė ir palindo po antklode. Šiąnakt jis nedainuos, mintyse ėmė maldauti jiy juk pilyje lordas Nestoras ir kiti riteriai. Jis nedrįs. Ir užsimerkė.
  Naktį Sansa nubudo, mat į jos lovą šmurkštelėjo lordas Robertas. Pamiršau pasakyti Lotorui, kad vėl jį užrakintų, dingtelėjo jai. Bet jau nieko nebuvo galima padaryti, tad Sansa jį apkabino.
  — Mielasis Robinai? Gali likti, tik žiūrėk, nespurdėk. Tiesiog užsimerk ir miegok, mažyti.
  — Gerai. — Berniukas prislinko arčiau ir padėjo galvą jai tarp krūtų. — Eleina? Ar dabar tu — mano mama?
  — Rodos, taip, — atsakė Sansa. Kilnus melas niekam negalėjo pakenkti.

  # Krakeno duktė

  11 K enė aidėjo nuo girtų Hariu, — visi jie buvo tolimi pusbroliai, — keliaIVAmo triukšmo. Kiekvienas lordas už suolų, ant kurių sėdėjo jo vyrai, buvo iškabinęs savo vėliavą. Jų per mažai, pagalvojo Aša Greidžoj, žvelgdama iš balkono, aiškiai per mažai. Trys ketvirtadaliai suolų stovėjo tušti.
  Kai jūroje pasirodė artėjantis „Juodasis vėjas“, Kvarks Mergelė būtent taip ir pasakė. Suskaičiavęs karo laivus, prišvartuotus jos dėdės pilies papėdėje, jis kietai sučiaupė lūpas.
  — Jie neatvyko, — pareiškė jis, — bent jau jų neatvyko tiek, kiek reikia.
  Ir jis neklydo, tik Aša negalėjo jam pritarti, juolab girdint savajai įgulai. Vyrų atsidavimu ji neabejojo, bet net geležiniai nenoriai aukoja savo gyvybes už iš anksto pasmerktą reikalą.
  Ar tik tiek mažai turiu draugų? Tarp vėliavų ji matė sidabrinę Botlių žuvį, akmeninį Stountrių medį, juodą Volmarkų leviataną, Mirų kilpas. Ant visų kitų vėliavų puikavosi Hariu dalgiai. Boremundo dalgis buvo išpieštas šviesiai mėlyname fone, Hoto dalgį supo karo motyvais išmarginti apvadai, o Riteris savąjį buvo uždėjęs ant akį rėžiančio mėlyno fono, paimto iš savo motinos giminės. Net Zigfrydas Sidabraplaukis buvo sukryžiavęs du dalgius įstrižai perskeltame fone. Ir tik Hario lordo vėliavoje buvo matyti sidabrinis dalgis paprastame, juodame kaip naktis fone, kaip būdavo nuo neatmenamų laikų: Rodriko, vadinamo Skaitytoju, Dešimties Bokštų lordo, Hario iš Hariu giminės, jos mylimiausio dėdės…
  Aukštasis lordo Rodriko krėslas buvo tuščias. Virš jo stirksojo du sukryžiuoti kaltinio sidabro dalgiai, tokie didžiuliai, kad su jais būtų buvę sunku darbuotis net milžinui, bet žemiau pūpsojo tik pagalvės. Ašos tai nestebino. Puota seniai baigėsi. Ant paskubomis sustatytų stalų buvo matyti tik kaulai ir taukuotos lėkštės. Pasilikę vyrai gėrė, o jos dėdė Rodrikas niekada nemėgo kivirčnių girtuoklių draugijos.
  Ji kreipėsi į Tridantę — baisingai seną moterį, kuri buvo jos dėdės ūkvedė dar tais laikais, kai visi ją vadino Dvylikadante.
  — Ar dėdė su savo knygomis?
  — Žinoma, kurgi daugiau? — Ta moteris buvo tokia sena, jog septonas kartą pasakė, girdi, ji tikriausiai krūtimi žindė Senolę. Tai buvo dar tais laikais, kai salose buvo pakenčiamas Tikėjimas. Lordas Rodrikas Dešimtyje Bokštų turėjo septonų — ne dėl savo sielos, o dėl savo knygų. — Su knygomis ir Botliu. Jis irgi su tavo dėde.
  Botlio vėliava kybojo menėje: sidabrašonių žuvų būrys šviesiai žaliame fone, nors tarp kitų ilglaivių Aša jo „Greitojo peleko“ nematė.
  — Girdėjau, kad mano dėdė Varnaakis nuskandino senąjį Saveiną Botlį.
  — Su tavo dėde — lordas Tristiferis Botlis.
  Trisas… Aša pasvarstė, kažin, kas nutiko vyriausiam Saveino sūnui Harenui? Be abejo, netrukus sužinosiu. Ir ta žinia gali būti nemaloni. Tristiferio Botlio ji nematė nuo… ne, Ašai nederėjo apie tai galvoti.
  — O kur mano motina?
  — Lovoje, — atsakė Tridantė, — Našlės bokšte.
  Na, žinoma, kurgi dar? Našlė, nuo kurios gavo pavadinimą šis bokštas, buvo jos teta. Per pirmąjį Beilono Greidžojaus sukilimą prie Gražiosios salos žuvus jos vyrui, ledi Gvinesė grįžo namo gedėti. „Pasiliksiu tik tol, kol atlėgs sielvartas, — kaip buvo pasakojama, pasakė ji broliui, — nors Dešimt Bokštų teisėtai priklauso man, nes esu septyneriais metais už tave vyresnė.“ Nuo to laiko praėjo daug metų, tačiau našlė tebegyveno pilyje sielvartaudama ir kartkartėmis burbtelėdama, jog pilis turėtų priklausyti jai. O dabar lordas Rodrikas po savo stogu turi antrą pusiau išprotėjusią našlę seserį, pagalvojo Aša. Nieko nuostabaus, kad jis ieško paguodos knygose.
  Net dabar sunku buvo pasitikėti šia trapia, ligota ledi Eleinis, pergyvenusia savo vyrą, lordą Beiloną, kuris atrodė toks tvirtas ir stiprus. Kariauti Aša išplaukė sunkia širdimi, baimindamasi, kad motina gali numirti ir nesulaukti jos grįžtant. Ir nė karto nepagalvojo, jog gali žūti tėvas. Nuskendęs Dievas visiems mums krečia žiaurius pokštus, bet žmonės dar žiauresni. Staiga kilusi audra ir trūkusi virvė pasiuntė Beiloną Greidžojų myriop. Bent jau taip visi sako.
  Paskutinį kartą Aša matė motiną sustojusi Dešimtyje Bokštų pasipildyti gėlo vandens atsargų, pakeliui į šiaurę, kur ji ketino pulti Gūdmiškį. Eleinis Hario niekada nebuvo gražuolė, apie kurias dainiai traukia dainas, bet dukteriai patiko ryžtingas, išraiškingų bruožų motinos veidas ir besijuokiančios akys. Ir vis dėlto pastarąjį kartą apsilankiusi pas motiną, Aša rado ledi Eleinis krėsle prie lango, apsiklojusią stirta kailių, besistebeilijančią į jūrą. Ar tai mano motina, ar tik jos šmėkla? — prisiminė pagalvojusi Aša, kai bučiavo ją į skruostą.
  Jos motinos oda buvo plona kaip pergamentas, ilgi plaukai pražilę. Savigarbos likučius ji buvo išsaugojusi, galvą laikė išdidžiai iškėlusi, bet akys atrodė dulsvos, apsiblaususios, o apie Teoną paklausė virpančiomis lūpomis… Ar parplukdei mano berniuką?“ — pasiteiravo. Kai Teonas buvo paimtas Įkaitu ir nugabentas į Vinterfelą, jam buvo dešimt metų ir ledi Eleinis jis, rodės, visam laikui liko tokio amžiaus. „Teonas negalėjo parvykti, — turėjo paaiškinti motinai Aša. — Tėvas pasiuntė jį palei Akmenuotąjį krantą plėšikauti.“ Ledi Eleinis į tai nieko neatsakė. Tik lėtai linktelėjo, tačiau vis tiek aiškiai buvo matyti, kaip skaudžiai ją sužeidė dukters žodžiai.
  O dabar privalau pasakyti, kad Teonas negyvas, ir dar kartą brūkštelėti durklo ašmenimis jai per širdį. į motinos širdį jau ir taip buvo suvaryti du durklai. Ant vienos geležtės buvo užrašyta „Rodrikas“, ant kitos — „Maronas“ ir abi jos kas naktį būdavo ne kartą žiauriai sukinėjamos. Pasimatysiu su ja rytoj, prisiekė sau Aša. Kelionė buvo ilga, varginanti ir dabar ji tiesiog negalėjo susitikti su motina.
  — Turiu pasikalbėti su lordu Rodriku, — tarė ji Tridantei. — Ir pasirūpinti įgula, kai jie iškraus „Juodojo vėjo“ triumą. Vyrai atves įkaitų. Noriu, kad jie gautų šiltas lovas ir karšto maisto.
  — Virtuvėje yra šaltos jautienos. O didelėje puodynėje — garstyčių iš Senmiesčio.
  Prisiminusi tas garstyčias, senė nusišypsojo. Iš jos dantenų stirksojo vienas ilgas nurudęs dantis.
  — To nepakaks. Kelionė buvo ilga ir sunki. Noriu, kad jie gautų pavalgyti ko nors karšto. — Aša užkišo nykštį už kniedėmis papuošto diržo, kuriuo buvo apsijuosusi klubus. — Ledi Glover ir vaikams neturi trūkti nei maisto, nei šilumos. Nuvesk juos į kokį nors bokštą, bet ne į požemį. Mažylis serga.
  — Mažyliai dažnai serga. Dauguma miršta ir žmonės jų gaili. Paklausiu milordo, kur įkurdinti tuos vilkžmogius.
  Aša nykščiu ir smiliumi suėmė senei nosį ir suspaudė.
  — Darysi, kaip sakau. Ir jei tas kūdikis mirs, niekas dėl jo mirties nesigailės taip, kaip tu.
  Tridantė klykdama pažadėjo klausyti, tuomet Aša paleido jai nosį ir nuėjo ieškoti dėdės.
  Gera buvo vėl žingsniuoti per tas menes. Dešimtyje Bokštų, ne taip, kaip Paike, Aša visuomet jausdavosi kaip namuose. Ne viena, o dešimt viena prie kitos besiglaudžiančių pilių, pirmą kartą jas pamačiusi pagalvojo Aša. Ji prisiminė, kaip uždususi bėgdavo laiptais aukštyn arba žemyn, lėkdavo takais ir dengtais tiltais, žvejodavo prie Ilgosios Akmeninės krantinės, kaip dienas ir naktis leisdavo savo dėdės knygų lobyne. Šią pilį, naujausią visose salose, pastatė jo senelio senelis. Lordas Teomoras Harlas dar lopšyje prarado tris sūnus ir tvirtino, kad visa tai — dėl užtvinusių požemių, drėgnų akmenų ir senojo Harloholo, dvokiančio salietra. Dešimt Bokštų buvo erdvesnė, patogesnė, geresnėje vietoje iškilusi pilis, bet… lordas Teomoras buvo nepastovus žmogus ir tai būtų galėjusios patvirtinti visos jo žmonos. O žmonas jis turėjo šešias, skirtingas kaip ir dešimt jo pilies bokštų.
  Iš dešimties bokštų storiausias buvo Knygų bokštas: aštuonkampis, sumūrytas iš didžiulių tašytų akmenų. Vingiuoti laiptai buvo iškirsti sienoje, iš lauko pusės. Aša vikriai užkopė į penktą aukštą, kuriame buvo jos dėdės skaitomasis kambarys. Tiesa, tokių kambarių, kuriuose jis neskaito, nėra. Be knygos rankose lordą Rodriką žmonės matydavo retai, — net išvietėje, ant „Jūros giesmės“ denio arba vykstant audiencijai. Aša dažnai matydavo jį skaitant savo aukštajame krėsle, po sidabriniais dalgiais. Jis išklausydavo ir išspręsdavo kiekvieną jam pateiktą bylą, paskelbdavo nuosprendį ir, kol sargybos kapitonas atvesdavo kitą prašytoją, truputį paskaitydavo.
  Aša rado jį, užsikvempusį ant stalo prie lango, apsikrovusį pergamentų ritinėliais, ko gero, parašytais Valyrijoje dar prieš Pražūtį, ir sunkiomis knygomis su odiniais viršeliais bei bronziniais ir geležiniais apkaustais. Ten, kur jis sėdėjo, iš abiejų pusių degė storos ir ilgos kaip žmogaus dilbis vaško žvakės, įstatytos į išgraviruotas geležines žvakides. Lordas Rodrikas Harlas nebuvo nei nutukęs, nei liesas; nei aukštas, nei žemaūgis; nei bjaurus pažiūrėti, nei gražuolis. Jo akys ir plaukai buvo rudi, nors trumpa, tvarkingai pakirpta barzda, kuria taip didžiavosi, jau buvo pražilusi. Apskritai jis buvo paprastas žmogus, išsiskiriantis tik savo meile parašytiems žodžiams, kuri, daugumos geležinių nuomone, buvo visai nevyriška ir nesveika.
  — Dėde… — Įėjusi Aša uždarė duris. — Ką taip skubiai reikėjo perskaityti, kad tu, pilies šeimininkas, palikai svečius vienus?
  — Didžiojo meisterio Marvino „Prarastų knygų knygą“. — Jis pakėlė akis nuo puslapio ir atidžiai ją nužvelgė. — Hotas parvežė man ją iš Senmiesčio. Jis turi dukterį ir nori, kad ją vesčiau. — Lordas Rodrikas ilgu nagu pabarbeno į knygą. — Matai, kas čia parašyta? Marvinas tvirtina radęs tris puslapius „Pranašiškų ženklų ir stebuklų“ — regėjimų, prieš Valyrijos Pražūtį aprašytų netekėjusios Einaro Targarieno dukters. Ar Lani žino, kad tu čia?
  — Kol kas ne. — „Lani“ buvo mažybinis Ašos motinos vardas ir ją taip vadino tik Skaitytojas. — Leisk jai ilsėtis. — Nukėlusi nuo kėdės krūvelę knygų, Aša pati ant jos atsisėdo. — Rodos, Tridantei iškrito dar du dantys. Ar dabar vadini ją Vienadante?
  — Aš iš viso retai ją kaip nors vadinu. Ta moteris mane baugina. Kiek dabar valandų? — Lordas Rodrikas žvilgtelėjo pro langą, į mėnesienos apšviestą jūrą. — Jau sutemo? Nė nepastebėjau. Pavėlavai atvykti. Laukėme tavęs prieš kelias dienas.
  — Pūtė nepalankus vėjas, be to, turėjau pasirūpinti belaisviais. Robeto Gloverio žmona ir vaikais. Mažiausias iš jų — dar žindomas kūdikis, o beplaukiant ledi Glover dingo pienas. Neturėjau kitos išeities, teko sustoti su „Juoduoju vėju“ prie Akmenuotojo kranto ir išsiųsti vyrus ieškoti žindyvės. Jie žindyvės nerado, tik ožką. Mergaitė nesveikuoja. Ar kaime yra kokia žindanti moteris? Mano planuose Gūdmiškis užima svarbią vietą.
  — Teks pakeisti planus. Tu pavėlavai.
  — Ir pavėlavau, ir esu alkana. — Ji ištiesė ilgas kojas po stalu ir pervertė kelis arčiausiai gulinčios knygos puslapius, kuriuose septonas pasakojo apie Meigoro Žiauriojo karą su Vargšais Bičiuliais. — Be to, dar ir ištroškusi. Būtų ne pro šalį gauti ragą alaus, dėde.
  Lordas Rodrikas kietai sučiaupė lūpas.
  — Juk žinai, kad bibliotekoje niekam neleidžiu nei valgyti, nei gerti. Knygos…
  — …gali nukentėti, — nusijuokė Aša.
  Jos dėdė susiraukė.
  — Nori mane paerzinti?
  — Ak, nesipiktink taip. Dar nesu sutikusi vyro, kurio nebūčiau paerzinusi, jau turėtum tai žinoti. Bet gana kalbėti apie mane. Kaip tu gyveni?
  Jis gūžtelėjo.
  — Neblogai. Man silpsta akys. Pasiunčiau žmogų į Myrą pargabenti didinamojo stiklo, kad būtų lengviau skaityti.
  — O kaip sekasi mano tetai?
  Lordas Rodrikas atsiduso.
  — Ji vis dar septyneriais metais už mane vyresnė ir įsitikinusi, kad Dešimt Bokštų turi priklausyti jai. Gvinesė vis daugiau visko pamiršta, bet tai prisimena puikiai. Savo žuvusio vyro ji vis dar gedi taip skausmingai, kaip ir jo mirties dieną, nors ne visuomet prisimena jo vardą.
  — Abejoju, ar ji išvis kada žinojo, kuo jis vardu. — Dunkstelėjusi viršelį, Aša užvertė septono knygą. — Ar mano tėvas buvo nužudytas?
  — Tavo motina taip mano.
  Buvo laikas, kai ji pati mielai būtų jį nužudžiusi, pagalvojo Aša.
  — O kokia mano dėdės nuomonė?
  — Beilonas nukrito ir užsimušė trūkus virvinio tilto virvei. Prasidėjo audra ir nuo kiekvieno vėjo gūsio tiltas siūbavo ir drebėjo. — Rodrikas gūžtelėjo. — Bent jau taip mums buvo pranešta. Pas tavo motiną atskrido meisterio Vendamiro siųstas varnas.
  Išsitraukusi iš makštų durklą, Aša ėmė jo geležtės smaigaliu iš panagių valytis purvą.
  — Trejus metus nesirodęs, Varnaakis grįžo tą pačią dieną, kai žuvo mano tėvas…
  — Girdėjome, kad dieną po jo žūties. Kai žuvo Beilonas, „Tyla“ dar buvo jūroje, bent jau taip žmonės šneka. Ir vis dėlto sutinku, kad Euronas grįžo… tarkime, kaip tik laiku.
  — Nepasakyčiau… — Staiga iš visų jėgų Aša smeigė durklą į medinį stalą. — Kur mano laivai? Apačioje suskaičiavau keturiasdešimt prišvartuotų ilglaivių, bet jų toli gražu nepakanka nuversti Varnaakiui nuo mano tėvo sosto.
  — Kvietimus išsiunčiau. Tavo vardu, iš meilės tau ir tavo motinai. Hariu giminė susirinko. Stountriai ir Volmarkai taip pat. Atplaukė ir kai kurie iš Mirų….
  — Visi jie — iš Hariu salos, vienos iš septynių. Menėje mačiau vieną vienintelę Botlių vėliavą iš Paiko. O kur laivai iš Soltklifo, Orkvudo, Vikų?
  — Beiloras Blektaidas buvo atplaukęs iš Blektaido pasitarti su manimi, bet tuojau vėl išplaukė. — Lordas Rodrikas užvertė „Prarastų knygų knygą“. — Dabar jis jau Senajame Vike.
  — Senajame Vike? — Aša baiminosi, jog dėdė dabar pasakys, kad jie visi išvyko į Paiką pareikšti pagarbos Varnaakiui. — Kodėl Senajame Vike?
  — Maniau, būsi girdėjusi… Eironas Šlapiagalvis paskelbė karaliaus rinkimus.
  Atlošusi galvą Aša nusikvatojo.
  — Matyt, Nuskendęs Dievas sugrūdo dėdei Eironui išeinamojon dygliažuvę. Karaliaus rinkimai? Ar tai pokštas, ar jis rimtai?
  — Šlapiagalvis nejuokavo nuo tos dienos, kai nuskendo. O kiti žyniai jo siūlymui pritarė. Aklasis Beronas Blektaidas, Triskart Skendęs Tarias… net Senasis Pilkasis Kiras paliko uolą, ant kurios buvo įsikūręs, ir visoje Hario saloje ėmė skelbti apie būsimus karaliaus rinkimus. Kol mudu čia kalbame, į Senąjį Viką renkasi kapitonai.
  Aša buvo priblokšta.
  — Ar Varnaakis sutiko dalyvauti šioje šventoje komedijoje ir paklusti tam, kas bus nutarta?
  — Varnaakis savo ketinimų man nepasakoja. Nuo to laiko, kai kvietėsi mane į Paiką pareikšti jam pagarbos, apie Euroną daugiau nieko negirdėjau.
  Karaliaus rinkimai. Tai bent naujiena, nors… tiesę sakant, tikra seniena.
  — O dėdė Viktarionas? Kaip jam patiko Šlapiagalvio mintis?
  — Viktarionui buvo pranešta apie tavo tėvo mirtį. Ir apie karaliaus rinkimus. Tuo aš neabejoju. Bet daugiau nieko negaliu pasakyti.
  Geriau karaliaus rinkimai nei karas.
  — Ko gero, išbučiuosiu Šlapiagalviui dvokiančias kojas ir ištraukysiu iš tarpupirščių dumblius. — Aša išlupo į stalą įsmigusį durklą ir įsikišo jį į makštis. — Prakeikti karaliaus rinkimai!
  — Jie vyksta Senajame Vike, — patvirtino lordas Rodrikas. — Meldžiuosi, kad tik per juos nebūtų pralietas kraujas. Skaičiau Heirego „Geležinių istoriją“. Kai paskutinį kartą druskos karaliai ir uolų karaliai susitiko karaliaus rinkimuose, Uronas iš Orkmonto liepė savo kirviais ginkluotiems vyrams pulti ir Nagos šlaitai beregint pasruvo krauju. Po tos juodos dienos Pilkųjų Geležinių giminė, niekieno neišrinkta, valdė tūkstantį metų, kol įsiveržė andalai.
  — Turėtum man paskolinti tą Heirego knygą, dėde.
  Prieš keliaudama į Senąjį Viką, apie karaliaus rinkimus Aša norėjo sužinoti viską, kas tik įmanoma.
  — Gali paskaityti ją čia. Knyga labai sena ir trapi. — Suraukęs kaktą, jis įdėmiai pažvelgė į dukterėčią. — Didysis meisteris Rignis kadaise rašė, jog istorija — tai ratas, nes žmogaus prigimtis iš esmės nesikeičia. Jis sako, jog įai, kas atsitiko kadaise, neišvengiamai nutiks ir vėl. Galvodamas apie Varnaakį, vis prisimenu tai. Šioms senoms ausims Eurono Greidžojaus šneka ateistai panaši į kadaise Urono Pilkojo Geležinio sakytus žodžius. Man nederėtų plaukti į Senąjį Viką. Tau — taip pat.
  Aša šyptelėjo.
  — Ir… praleisti pirmus karaliaus rinkimus, paskelbtus po… kada jie pastarąjį kartą buvo paskelbti, dėde?
  — Jei tikėsime Heiregu, prieš keturis tūkstančius metų. Jei tikėsime meisterio Denestano „Klausimuose“ pateiktais argumentais, — prieš porą tūkstančių. Plaukti į Senąjį Viką nėra prasmės. Tie svaičiojimai apie karaliaus rinkimus tėra mūsų kraujyje glūdinti beprotybė. Kai tavo tėvas pirmą kartą sukilo, taip jam ir pasakiau, o dabar tai juolab yra tiesa. Mums reikia žemių, ne karūnų. Staniui Barateonui ir Taivinui Lanisteriui varžantis dėl Geležinio sosto, mums atsivėrė reta galimybė pasigerinti gyvenimo sąlygas. Paremkime vieną arba kitą pusę, padėkime su savo flotilėmis jai laimėti ir iš dėkingo karaliaus paprašykime žemių, kurių mums taip reikia.
  — Kai sėdėsiu Jūros akmens soste, apie tai tikrai reikės pagalvoti, — tarė Aša.
  Dėdė atsiduso.
  — Aša, tau nepatiks tai išgirsti, bet tu nebūsi išrinkta. Geležinių dar nėra valdžiusi jokia moteris. Gvinesė iš tiesų septyneriais metais už mane vyresnė, bet, kai mirė tėvas, Dešimt Bokštų atiteko man. Tavęs laukia tokia pat dalia. Esi Beilono duktė, ne sūnus. Be to, turi tris dėdes.
  — Keturis.
  — Tris dėdes krakenus. Manęs neskaičiuok.
  — Skaičiuoju. Kol turiu dėdę, kuriam priklauso Dešimt Bokštų, turiu Harlą.
  Harlas nebuvo didžiausia iš Geležies salų, bet turtingiausia ir tankiausiai gyvenama, tad į lordo Rodriko galią nederėjo numoti ranka. Hario saloje Hariu giminė konkurentų neturėjo. Volmarkai ir Stountriai valdė saloje nemažus žemės plotus ir galėjo pasigirti savo giminėse turėję garsių kapitonų bei narsių kovotojų, bet net patys pasiučiausi pripažino dalgio viršenybę. Keningai ir Mirai, kadaise baisūs priešai, seniai buvo palaužti ir tapę vasalais.
  — Mano pusbroliai prisiekė man ištikimybę ir kilus karui aš vadovaučiau jų kardams bei burėms. Tačiau per karaliaus rinkimus… — lordas Rodrikas papurtė galvą. — Po Nagos kaulais visi kapitonai lygūs. Neabejoju, jog vienas kitas gali riktelėti tavo vardą. Bet jų bus per mažai. O kai ims skambėti balsai, siūlantys Viktarioną arba Varnaakį, kai kas iš tų, kurie dabar geria mano menėje, gali prie jų prisidėti. Dar kartą sakau: neplauk į tą audrą. Tavo kova beviltiška.
  — Jokia kova nėra beviltiška, kol ji nesibaigusi. Mano pretenzijos pagrįstos. Aš — Beilono kūnas ir kraujas.
  — Tu tebesi užsispyrusi mergaitė. Pagalvok apie savo vargšę motiną. Be tavęs, Lani daugiau nieko neturi. Jei reikės, padegsiu „Juodąjį vėją“, kad tik tave sulaikyčiau.
  — Šit kaip? Versi mane pulti į jūrą ir plaukti į Senąjį Viką?
  — Plauksi ilgai, sušalsi ir tai — dėl karūnos, kurios vis tiek neišlaikysi. Tavo tėvas drąsos turėjo daugiau nei proto. Senoji Tvarka puikiai tiko saloms, kol jos buvo maža karalystė tarp daugybės kitų, bet po Eigono užkariavimo viskas pasikeitė. Beilonas nenorėjo matyti tai, kas buvo aišku kaip ant delno. Senoji Tvarka pražuvo drauge su Juoduoju Harenu ir jo sūnumis.
  — Žinau. — Aša mylėjo tėvą, bet iliuzijomis savęs neapgaudinėjo. Kartais Beilonas tikrai būdavo tarsi aklas. Narsus vyras, bet prastas valdovas. — Ar tai reiškia, kad turime gyventi ir mirti kaip Geležinio sosto vergai? Jei už dešinio borto uolos, o uoste audra, išmintingas kapitonas renkasi trečią kelią.
  — Pasakyk man, koks tas trečias kelias.
  — Pasakysiu… karalienės rinkimuose. Dėde, ir kaip tau šovė į galvą juose nedalyvauti? Tai bus atgijusi istorija…
  — Man patinka mirusi istorija. Mat ji rašoma rašalu, o gyvoji — krauju.
  — Nori sulaukti žilos senatvės ir mirti lovoje kaip bailys?
  — Žinoma. Bet pirma dar paskaitysiu. — Lordas Rodrikas priėjo prie lango. — Apie savo ledi motiną nė nepaklausei…
  Tik todėl, kad bijojau.
  — Kaip ji laikosi?
  — Atgauna jėgas. Gali būti, kad visus mus pergyvens. Ir tikrai pergyvens tave, jei užsispirsi dalyvauti toje beprotybėje. Tavo motina valgo daugiau nei tuomet, kai čia atvyko, ir dažnai ramiai visą naktį išmiega.
  — Gerai. — Kelerius paskutinius Paike praleistus metus ledi Eleinis negalėjo miegoti. Ji klaidžiodavo po menes pasišviesdama žvake ir ieškodama sūnų. „Maronai! — spigiai rėkdavo. — Rodrikai, kur tu?! Teonai, vaikeli, eikš pas mamą!“ Aša dažnai matydavo, kaip rytą meisteris traukia motinai iš kulnų rakštis, kai ji naktį siūbuojančiu lentiniu tiltu basa eidavo į Jūros bokštą. — Užeisiu pas ją rytą.
  — Ji paklaus, ką girdėjai apie Teoną.
  Apie Vinterfelo princą…
  — Ką tu jai pasakei?
  — Beveik nieko. Nėra ko sakyti. — Padvejojęs lordas Rodrikas paklausė: — Tu tikra, kad jis miręs?
  — Dėl nieko nesu tikra.
  — Lavoną radai?
  — Radome daugybės lavonų liekanų. Prieš mus ten lankėsi vilkai… keturkojai vilkai, bet savo dvikojams giminaičiams pagarbos tikrai neparodė. Žuvusiųjų lavonai buvo ištampyti, apgraužti, kaulų čiulpai išlaižyti. Prisipažįstu, sunku buvo susigaudyti, kas ten įvyko. Atrodė, tarsi šiauriečiai būtų kovęsi vieni su kitais.
  — Krankliai draskysis dėl mirusio žmogaus mėsos ir žudys vieni kitus dėl jo akių. — Lordas Rodrikas žvelgė į tyvuliuojančią jūrą, į bangas, mirguliuojančias mėnesienos šviesoje. — Turėjome vieną karalių, paskui penkis.
  O dabar matau vien kranklius, besikivirčijančius dėl Vesteroso lavono. — Jis užkabino langines. — Neplauk į Senąjį Viką, Aša. Lik su motina. Bijau, kad nebeilgai ją turėsime.
  Sėdėdama Aša krustelėjo.
  — Mano motina augino mane taip, kad būčiau drąsi. Jei neplauksiu, paskui visą likusį gyvenimą svarstysiu, kas būtų nutikę, jei būčiau nuplaukusi.
  — Jei plauksi, gali būti, kad per tau likusį gyvenimą nieko nespėsi apsvarstyti.
  — Geriau nespėti nieko apsvarstyti, nei visą likusį gyvenimą dejuoti, kad Jūros akmens sostas teisėtai priklausė man. Aš ne Gvinesė.
  Išgirdęs šiuos žodžius, Rodrikas susiraukė.
  — Aša, mano augaloti ir tvirti sūnūs prie Gražiosios salos pašėrė krabus. Daugiau vesti neketinu. Pasilik ir aš paskirsiu tave Dešimties Bokštų įpėdine. Pasitenkink tuo.
  — Dešimties Bokštų? — Gal ir pasitenkinčiau. — Tavo pusbroliams tai nepatiks. Riteriui, senajam Zigfrydui, Hotui Kupriui…
  — Jie turi savo žemes ir pilis.
  Tai tiesa. Drėgnas, griūvantis Harloholas priklausė senajam Zigfrydui Hariui Sidabraplaukiui; kuprotasis Hotas Harlas buvo įsikūręs Tviskančiame bokšte, ant stačios uolos, iškilusios virš vakarinės pakrantės. Riteris, seras Harasas Harlas, turėjo įkūręs dvarą Pilkajame Sode; Mėlynasis Boremundas valdė Haridano Kalvą. Tačiau visi jie buvo lordo Rodriko vasalai.
  — Boremundas turi tris sūnus, Zigfrydas Sidabraplaukis — vaikaičių, o Hotas — ambicijų, — tarė Aša. — Jie visi nori tapti tavo įpėdiniais, net Zigfrydas. Jis, matyt, ketina gyventi amžinai.
  — Man mirus Hario lordu taps Riteris, — pareiškė jos dėdė, — bet iš Pilkojo Sodo jis gali valdyti taip pat puikiai, kaip ir iš čia. Prisiek jam ištikimybę dėl šios pilies ir seras Harasas tave gins.
  — Apsiginti galiu ir pati. Aš iš krakenų, dėde. Aša iš Greidžojų giminės. — Ji atsistojo. — Noriu savo tėvo krėslo, o ne tavojo. Tie tavo dalgiai atrodo pavojingi. Kuris nors galėtų nukristi ir nukirsti man galvą. Ne, aš sėdėsiu Jūros akmens soste.
  — Vadinasi, esi tik dar viena varna, laidanti gerklę dėl dvėsenos. — Rodrikas vėl atsisėdo prie stalo. — Eik. Norėčiau grįžti prie didžiojo meisterio Marvino ir jo tyrinėjimų.
  — Pranešk man, jei rastų dar vieną puslapį.
  Jos dėdė, koks buvo, toks ir liko. Jis negalėjo pasikeisti. Ir vis dėlto, nesvarbu, ką jis kalba, į Senąjį Viką vis tiek plauks.
  Dabar jos įgula jau turbūt valgo menėje. Aša suprato turinti prie jų prisidėti, papasakoti apie Senajame Vike šaukiamą susirinkimą ir paaiškinti, ką tas susirinkimas jiems reiškia. Jos vyrai mūru už ją stos, bet Ašai reikėjo ir kitų — savo pusbrolių Hariu, Volmarkų ir Stountrių. Juos turiu palenkti savo pusėn. Pergalė prie Gūdmiškio jai būtų buvusi labai naudinga, juolab kai jos vyrai būtų ėmę ja girtis, — o ji žinojo, kad taip būtų nutikę. Jos „Juodojo vėjo“ įgula keistai didžiavosi savo kapitonės žygdarbiais. Pusė iš jų mylėjo Asą kaip dukterį, kita pusė troško praskėsti jai kojas, bet visi būtų padėję už ją galvą. O ašuž juos, pagalvojo ji, nusileidusi laiptais ir petimi stumtelėjusi duris į mėnesienos apšviestą kiemą.
  — Aša… — Iš šulinio metamo šešėlio kažkas žingtelėjo.
  Jos ranka akimirksniu atsidūrė ant durklo rankenos, bet… netrukus tamsų pavidalą mėnesiena pavertė ruonenos apsiaustu vilkinčiu vyru. Dar viena šmėkla.
  — Trisai… Maniau, rasiu tave menėje.
  — Norėjau tave pamatyti.
  — Kažin, kurią mano dalį? — Ji plačiai nusišypsojo. — Ką gi, štai stoviu prieš tave visiškai suaugusi. Žiūrėk, kiek tik nori.
  — Moteris… — Jis žingtelėjo arčiau. — Ir tokia graži…
  Nuo to laiko, kai matė jį pastarąjį kartą, Tristiferis Botlis pastambėjo, bet jo plaukai buvo tokie pat neklusnūs, kokius Aša prisiminė, o akys didelės ir patiklios kaip ruonio. Tikrai mielos akys. Tai ir buvo vargšelio Tristiferio bėda: jis buvo per daug mielas gyventi Geležies salose. Jis suaugo, jo veidas gražus, pagalvojo Aša. Vaikystėje Trisą labai kankino spuogai. Šį negalavimą kentė ir Aša; galbūt dėl to jiedu ir tapo tokie artimi.
  — Žinia apie tavo tėvą mane labai nuliūdino, — tarė jam Aša.
  — O aš gedžiu tavo tėvo.
  Kodėl? — vos nepaklausė Aša. Juk būtent Beilonas išsiuntė jį, dar berniuką, iš Paiko ir atidavė Beiloro Blektaido globai.
  — Ar tiesa, kad dabar esi lordas Botlis?
  — Bent jau formaliai. Harenas žuvo prie Keilino Griovos. Jį užnuodyta strėle pašovė vienas iš pelkių velnių. Bet aš — lordas be valdų. Kai mano tėvas atsisakė patenkinti Varnaakio pretenzijas į Jūros akmens sostą, šis jį nuskandino, o kitus mano dėdes privertė prisiekti jam ištikimybę. Ir net po to pusę mano tėvo valdų jis prijungė prie Geležinės kalvos. Lordas Vincas pirmas pripažino jį siuzerenu ir paskelbė karaliumi.
  Paike Vincų giminė buvo įtakinga, bet Aša stengėsi neišsiduoti, kaip nusivylė.
  — Vincas niekada nebuvo toks drąsus, kaip tavo tėvas.
  — Tavo dėdė jį papirko, — pasakė Trisas. — „Tyla“ grįžo brangenybių pilnais triumais. Sidabrinių ir auksinių indų, perlų, smaragdų ir rubinų, kiaušinio didumo safyrų, monetų pripiltų maišų, tokių sunkių, kad joks vyras negalėjo jų pakelti… Varnaakis pirko sau draugus kiekviename žingsnyje. Dabar lordu Botliu save vadina mano dėdė Germundas ir valdo iš Lanisporto kaip tavo dėdės žmogus.
  — Tu esi teisėtas lordas Botlis, — patikino jį Aša. — Kai užimsiu Jūros akmens sostą, tavo tėvo žemės bus grąžintos.
  — Jei taip nori… Man vis tiek. Mėnesienoje atrodai tokia žavinga, Aša. Dabar esi suaugusi moteris, bet prisimenu, kai buvai liesutė mergaitė, spuogų nusėtu veidu.
  Kodėl jis amžinai užsimena apie tuos spuogus ?
  — Ir aš prisimenu tuos laikus.
  Nors ir ne su tokiu malonumu kaip tu. Iš penkių berniukų, kuriuos jos motina atsivežė auginti ir auklėti tada, kai Nedas Starkas paskutinį gyvą likusį jos sūnų paėmė įkaitu, amžiumi Ašai artimiausias buvo Trisas. Jis nebuvo pirmas vaikinukas, su kuriuo Aša pasibučiavo, bet jis pirmas atrišo odinukės raištelius ir kyštelėjęs prakaituotą plaštaką surado besikalančias jos krūtis.
  Jeigu jam būtų pakakę drąsos, būčiau leidusi ir daug daugiau. Pirmą kartą Aša kraujavo per karą ir tas kraujavimas pažadino jos geismą, bet ir anksčiau jai buvo smalsu. Jis ten buvo, jis buvo mano amžiaus, geidė manęs, ir tiek… ir dar tas mėnulio kraujas… Bet ji vis tiek vadino tai meile, kol Trisas prašneko apie vaikus, kuriuos ji jam pagimdysianti; bent tuziną sūnų ir, — ak! — bent kelias dukteris.
  „Nenoriu turėti tuzino sūnų, — išsigandusi atsakė jam Aša. — Noriu nuotykių.“
  Netrukus meisteris Kvalenas užtiko juodu beišdykaujančius ir jaunasis Tristiferis Botlis buvo išsiųstas į Blektaidą.
  — Rašiau tau laiškus, — tarė jis, — bet meisteris Džoseranas jų neišsiųsdavo. Kartą į Lordsportą plaukusio prekybinio laivo irklininkui daviau elnią ir jis man pažadėjo, kad perduos laišką tau į rankas.
  — Irklininkas tave apmovė ir išmetė laišką į jūrą.
  — To ir bijojau. Taip pat jie neperdavė man nė vieno tavo laiško.
  Aš jų ir nerašiau. Tiesą sakant, kai Trisas buvo išsiųstas, jai net palengvėjo. Mat jo grabinėjimasis Ašai jau buvo pradėjęs nusibosti. Bet dabar šito Tristiferis nebūtų norėjęs klausytis.
  — Eironas Šlapiagalvis paskelbė karaliaus rinkimus. Ar plauksi ten ir palaikysi mane?
  — Su tavimi plauksiu bet kur, tik… lordas Blektaidas sako, kad tie kara liaus rinkimai — pavojinga kvailystė. Jis mano, kad tavo dėdė puls juos visus iš šiaurės ir išžudys, kaip kadaise pasielgė Uronas.
  Pasiutimo jam netrūksta.
  — Jam nepakaks jėgų.
  — Tu nežinai, koks jis galingas. Paike jis telkia vyrus. Orkvudas iš Orkmonto atplukdė jam dvidešimt ilglaivių, Bjauriaveidis Jonas Miras — per dešimtį. Su jais ir Kairiarankis Lukas Kodas, ir Pusplikis Harenas, ir Raudonasis Irklininkas, ir Kemetas Paikas pavainikis, ir Rodrikas Fribornas, ir Torvaldas Rudadantis…
  — Vien smulkmė. — Aša visus juos pažinojo. — Sūriųjų našlių sūnūs ir vergų vaikaičiai. Kodai… Ar žinai, koks jų šūkis?
  — “Nors visi vyrai mūsų nekenčia“, — pasakė Trisas, — bet jei pakliūsi į jų tinklus, tikrai žūsi, tarsi jie būtų drakonų lordai. Ir tai ne blogiausia. Varnaakis iš rytų parsiplukdė pabaisų ir… burtininkų.
  — Dėdė visuomet jautė silpnybę išsigimėliams ir kvailiams, — prunkštelėjo Aša. — Mano tėvas dėl to su juo kivirčydavosi. Tegul tie burtininkai šaukiasi savo dievų. Šlapiagalvis pasišauks mūsiškius ir jie anuos nuskandins. Ar balsuosi už mane karalienės rinkimuose, Trisai?
  — Dėl tavęs padarysiu viską. Aš tavo amžinai. Aša, norėčiau tave vesti. Tavo ledi motina sutiko.
  Aša sukando dantis nuslopindama duslią dejonę. Pirmiausia galėjai atsiklausti manęs, nors… atsakymas tau toli gražu nebūtų patikęs.
  — Nebesu antrasis sūnus, — kalbėjo Tristiferis, — dabar aš — teisėtas lordas Bodis, kaip pati sakei. O tu…
  — Kas esu, paaiškės Senajame Vike. Trisai, mudu nebe besigrabinėjantys vaikai, mėginantys išsiaiškinti, kas prie ko tinka. Manai, kad nori mane vesti, bet, patikėk, taip nėra.
  — Noriu. Tik apie tave ir svajoju. Aša, prisiekiu Nagos kaulais, nė karto nepaliečiau jokios kitos moters.
  — Tai eik ir vieną paliesk… arba dvi, arba dešimt. Aš liečiau tiek vyrų, kad iau pamečiau skaičių. Vienus paliečiau lūpomis, kitus — kirviu.
  Nekaltybę ji prarado šešiolikos, — atidavė ją gražuoliui šviesiaplaukiam jūreiviui, tarnavusiam prekybiniame laive iš Lyso. Jis mokėjo vos šešis bendrosios kalbos žodžius, bet vienas iš jų buvo „kruštis“ ir kaip tik jį Aša norėjo išgirsti. Po to ji susiprotėjo nueiti pas miško raganą, kuri jai parodė, kaip pasiruošti mėnulio arbatos, kad neimtų pūstis pilvas.
  Botlis sumirksėjo tarsi gerai nesuprasdamas, ką Aša ką tik pasakė.
  — Tu… Maniau, lauksi. Kodėl… — Jis pirštais persibraukė burną. — Aša, ar tave išprievartavo?
  — Taip prievartavo, kad iš aistros net suplėšiau jam .tuniką. Patikėk, tu nenori manęs vesti. Esi mielas vaikinas, koks visada buvai, bet aš nesu meilutė mergina. Jei susituoktume, netrukus imtum manęs nekęsti.
  — Niekada. Aša, taip geidžiau tavęs…
  Jai tų kalbų jau buvo iki kaklo. Ligota motina, nužudytas tėvas, apmaudą keliantys dėdės — viso to būtų pakakę bet kuriai moteriai; dar ir įsimylėjusio iki ausų šunyčio jai tikrai nereikėjo.
  — Pasiieškok viešnamio, Trisai. Jos greitai numalšins tavo geismą.
  — Aš niekada negalėčiau… — Tristiferis papurtė galvą. — Mudu buvome skirti vienas kitam, Aša. Visada žinojau, kad tapsi mano žmona ir mano sūnų motina. — Jis suėmė Asą už žasto.
  Jos durklo geležtės smaigalys akimirksniu įsirėmė jam į gerklę.
  — Patrauk ranką, o jei ne, negyvensi taip ilgai, kad spėtum pradėti sūnų. Tuoj pat patrauk. — Kai jis padarė kaip lieptas, Aša nuleido durklą. — Geidi moters? Puiku. Šiandien vakare atsiųsiu ją pas tave į lovą. Jei tau taip maloniau, įsivaizduok, jog tai aš, bet niekada daugiau nedrįsk manęs grabinėti. Aš tavo karalienė, o ne žmona. Nepamiršk to.
  Aša įsikišo į makštis durklą ir nuėjo palikusi jį stovėti su stambiu, blyškioje mėnesienos šviesoje juodu kraujo lašu, pamažu riedančiu per kaklą.

  # Sersėja

  Ak, meldžiu Septynetą, kad per karaliaus vestuves nelytų, — tarė Džoslina Svift, varstydama karalienės suknią.
  — Lietaus niekas nenori, — pritarė Sersėja. Jai pačiai būtų labiau patikusi šlapdriba, ledas, kaukiantis vėjas ir griaustinis, drebinantis Raudonosios pilies pamatus. Sersėja norėjo audros, atliepiančios jos įtūžį. Ji vėl kreipėsi į Džosliną: — Stipriau. Veržk stipriau, kvaišele.
  Sersėja niršo dėl vestuvių ir lieti įtūžį ant bukaprotės Sviftų merginos buvo patogu ir saugu. Tomenas nebuvo taip tvirtai užsitikrinęs Geležinio sosto, kad būtų galima rizikuoti ir įžeisti Haigardeną. Bent jau tol, kol Stanis Barateonas laikė užėmęs Drakono Uolą ir Vėtrų Gūžtą, kol Riveranas tebesipriešino, o geležiniai nelyginant vilkai šmirinėjo po jūrą. Tad Džoslinai teko kęsti įniršį, kurį Sersėja mieliau būtų išliejusi ant Mardžerės Tairel ir bjaurios, raukšlėtos jos senelės.
  Pusryčiams karalienė nusiuntė tarnaitę į virtuvę atnešti dviejų virtų kiaušinių, kepaliuko duonos ir puodynėlės medaus. Bet, praskėlus pirmą kiaušinį ir po lukštu radus kruviną viščiuko gemalą, ją supykino.
  — Išnešk valgį ir atnešk man karšto vyno su prieskoniais, — liepė ji Sinelei. Ore tvyrantis šaltis smelkėsi Sersėjai į kaulus, be to, jos laukė ilga ir bjauri diena.
  Nepraskaidrino nuotaikos ir Džeimis, kuris, vilkėdamas baltais drabužiais ir nesiskutęs, atėjo papasakoti, kaip ketina saugoti jos sūnų, kad šis nebūtų nunuodytas.
  — Nusiųsiu į virtuvę savo vyrus, kad žiūrėtų, kaip taisomas kiekvienas valgis, — prabilo jis. — Sero Adamo auksiniai apsiaustai lydės tarnus, nešančius maistą į stalą, kad pakeliui niekas negalėtų prikišti nagų. Prieš Tomenui dedantis į burną pirmą kąsnį, kiekvieną patiekalą ragaus seras Borosas. O jei visa tai nepadėtų, kitame menės gale sėdės meisteris Balabaras, pasiruošęs vidurių paleidžiamųjų vaistų ir priešnuodžių bent dvidešimčiai žinomų nuodų rūšių. Pažadu, kad Tomenas bus saugus.
  Saugus… Tas žodis nemaloniai įstrigo Sersėjai gerklėje. Džeimis nesuprato. Niekas nesuprato. Tik Melara buvo palapinėje ir girdėjo tą seną raganą dusliu balsu grasinant, bet Melara seniai buvo mirusi.
  — Tirionas antrą kartą taip nežudys. Tam jis pernelyg gudrus. Net ir dabar jis gali slėptis čia, po grindimis, klausytis kiekvieno mūsų tariamo žodžio ir regzti planus, kaip perrėžti Tomenui gerklę.
  — Tarkime, kad tu teisi, — linktelėjo Džeimis. — Bet, kad ir kokius planus Tirionas rezga, jis vis tiek tėra mažas sutrauka. Tomenas bus apsuptas puikiausių Vesteroso riterių. Karaliaus sargybos vyrai jį apsaugos.
  Sersėja žvilgtelėjo į baltos šilkinės brolio tunikos rankovę, užleistą ant rankos bigės ir susegtą.
  — Pamenu, kaip puikiai tie tavo nuostabieji riteriai saugojo Džofrį. Noriu, kad liktum prie Tomeno visą naktį. Ar aišku?
  — Koridoriuje, prie durų pastatysiu sargybinį.
  Sersėja sugriebė brolį už rankos.
  — Budės ne sargybinis. Tu. Ir ne koridoriuje, o miegamajame.
  — Jei kartais Tirionas išropotų iš židinio? Neišropos.
  — Tai tu taip sakai. O gal nori mane patikinti, kad tose sienose radai visus slaptus tunelius? — Jie abu žinojo, kad tai netiesa. — Nė akimirkai nepaliksiu Tomeno vieno su Mardžere.
  — Jiedu nebus vieni. Ten bus ir Mardžerės pusseserės.
  — Ir tu. Įsakau tau karaliaus vardu.
  Sersėja apskritai nenorėjo* kad Tomenas su savo žmona miegotų vienoje lovoje, bet Taireliai užsispyrė.
  — Vyras ir žmona turi miegoti kartu, — pareiškė Erškėčių karalienė, — net jeigu jie nieko daugiau neveikia, tik miega. Jo malonybės lova plati, tad joje tikrai tilps du žmonės.
  Ledi Eiliri pritarė savo anytai.
  — Tegul vaikai naktį vienas kitą šildo. Tai juos suartins. Mardžere dažnai miega vienoje lovoje su pusseserėmis. Jos dainuoja, žaidžia žaidimus, o kai užpučiamos žvakės, šnabžda viena kitai į ausį savo paslaptis.
  — Kaip žavu, — tarė Sersėja. — Neprieštarauju, kad ir toliau taip elgtųsi. Mergelių bokšte.
  — Neabejoju, kad jos malonybė žino geriausiai, — ledi Olena tarė marčiai. — Šiaip ar taip, ji berniuko motina — dėl to visi esame tikri. Ir dėl gultuvių nakties tikriausiai sutarsime, ar ne? Vestuvių naktį vyras neturėtų miegoti atskirai nuo žmonos. Jei taip nutiks, jiems tai bus nelaimę pranašaujantis ženklas.
  Vieną gražią dieną aš tau parodysiu, ką reiškia „nelaimę pranašaujantis ženklasc} tyliai prisiekė sau karalienė.
  — Gerai, tegul tą vieną naktį Mardžere miega Tomeno miegamajame, — nenoromis sutiko ji. — Bet tik vieną naktį.
  — Tavo malonybė tokia maloninga… — atsakė Erškėčių karalienė, ir visi susižvalgę šyptelėjo.
  Sersėja pirštais taip stipriai laikėsi įsikirtusi Džeimio rankos, kad ant jos liko įdrėskimų.
  — Tame kambaryje man reikia savo „akių“, — tarė ji.
  — Ką nori pamatyti? — gūžtelėjo Džeimis. — Nėra jokio pavojaus, kad santuoka bus įtvirtinta. Tomenas tam gerokai per jaunas.
  — Ir Osiferis Plumas buvo per daug negyvas, bet jam tai nesutrukdė pradėti kūdikio, ar ne?
  Jos brolis atrodė sutrikęs.
  — Kas tas Osiferis Plumas? Ar jis buvo lordo Filipo tėvas, ar… kas?
  Jis beveik toks pat neišmanėlis kaip ir Robertas. Džeimio smegenys buvo sutelktos dešinėje plaštakoje.
  — Mesk iš galvos Plumą, tik nepamiršk, ką tau sakiau. Prisiek, kad nesitrauksi nuo Tomeno, kol nepatekės saulė.
  — Kaip įsakysi, — atsakė Džeimis, tarsi sesers nuogąstavimai būtų buvę visiškai nepagrįsti. — Vis dar ketini įvykdyti savo pažadą ir sudeginti Rankos bokštą?
  — Kai baigsis puota. — Tai buvo vienintelė tos dienos iškilmių dalis, kuri, Sersėjos nuomone, galėjo ją pradžiuginti. — Tame bokšte buvo nužudytas mūsų lordas tėvas. Negaliu į tą statinį žiūrėti. Jei dievai geri, iš griuvėsių ugnis turėtų išrūkyti kelias žiurkes.
  Džeimis užvertė akis į lubas.
  — Kalbi apie Tirioną…
  — Apie jį, apie lordą Veirį ir tą požeminio kalėjimo sargą.
  — Jei kuris nors iš jų būtų slėpęsis bokšte, būtume jį radę. Sutelkiau pulką kirtikliais ir kūjais ginkluotų vyrų, kad viską patikrintų. Jie išgriovė sienas, išlupo grindis ir atvėrė pusšimtį slaptų takų.
  — Pats žinai, kad tų slaptų takų gali būti dukart tiek.
  Kai kurie slapti takai buvo tokie siauri, kad jiems apžiūrėti Džeimiui teko kviestis pažus ir arklidėse dirbančius paauglius. Jie rado kelią, vedantį į juodąsias celes, ir iš akmenų sumūrytą šulinį, kuris, atrodė, buvo be dugno. Ieškant toliau buvo aptiktas kambarys, pilnas kaukolių ir pageltusių kaulų, be to, čia pūpsojo keturi maišai patamsėjusių sidabrinių monetų, nukaldintų valdant karaliui Viseiriui. Dar jie užklupo daugybę žiurkių, tačiau tarp jų nebuvo nei Tiriono, nei Veirio, ir pagaliau Džeimis primygtinai pareikalavo paiešką nutraukti. Vienas berniukas įstrigo siaurame plyšyje ir jį, klykiantį, teko traukti už kojų; kitas įkrito į šachtą ir susilaužė kojas. O du šoninį tunelį tyrinėję sargybiniai tiesiog prasmego. Kai kurie kiti sargybiniai prisiekė girdėję prislopintus, per akmenis sklindančius pražuvėlių balsus, bet, išgriovę sieną, kitame gale Džeimio vyrai nerado nieko, tik krūvas žemių ir lūženų.
  — Kipšas mažas ir gudrus. Gali būti, kad jis tebetūno tarp tų sienų. Jei taip, ugnis jį išrūkys.
  — Net jei Tirionas tebesislepia pilyje, Rankos bokšte jo tikrai nebus. Bokštą išgriovėme iki pat lauko sienų.
  — Gaila, kad su visa šia šlykščia pilimi negalime padaryti to paties, — pasakė Sersėja. — Po karo ketinu pastatyti naujus rūmus kitame upės krante. — Užvakar naktį ji juos sapnavo: didingą, baltą pilį, apsuptą miškų ir sodų, per daugybę lygų nutolusią nuo triukšmingo ir dvokiančio Karaliaus Uosto. — Šis miestas — pamazgų duobė. Kaip norėčiau perkelti dvarą į Lanisportą ir valdyti karalystę iš Kasterlių Uolos…
  — Tai būtų dar didesnė kvailystė, nei sudeginti Rankos bokštą. Kol Tomenas sėdi Geležiniame soste, visi karalystėje laiko jį tikru karaliumi. Paslėpk jį Uoloje, ir jis taps tik dar vienu pretendentu į sostą, niekuo nesiskiriančiu nuo Stanio.
  — Aš tai suprantu, — piktai atšovė karalienė. — Sakiau, kad norėčiau perkelti dvarą į Lanisportą, o ne kad taip ir padarysiu. Ar visada taip sunkiai protavai, ar sukvailėjai netekęs rankos?
  Džeimis į šią pašaipą nekreipė dėmesio.
  — Jei liepsnos išplis už bokšto, gali nutikti taip, kad supleškinsi visą pilį, nesvarbu, ar norėjai to, ar ne. Gaisro ugnis apgaulinga.
  — Lordas Halinas mane patikino, kad jo piromantai geba tramdyti liepsnas. — Alchemikų gildija jau dvi savaites gamino šviežią padegamąjį skystį. — Tegul tas liepsnas mato visas Karaliaus Uostas. Tai bus pamoka mūsų priešams.
  — Dabar šneki kaip Eiris.
  Sersėja išpūtė šnerves.
  — Prilaikyk liežuvį, sere.
  — Ir aš tave myliu, mieloji sesute.
  Ir kaip galėjau kada nors mylėti šį niekšą? — nusistebėjo ji Džeimiui nuėjus. Jis buvo tavo brolis dvynys, tavo šešėlis, tavo antroji pusė, sukuždėjo kitas, vidinis balsas. Gal kadaise taip ir buvo, pagalvojo Sersėja. Bet tai seniai praeitis. Dabar jis man svetimas.
  Palyginti su Džofrio vestuvių didybe, karaliaus Tomeno vedybos buvo kuklios ir svečių susirinko nedaug. Niekas nenorėjo dar vienos prabangios puotos, juo labiau karalienė, be to, niekas nenorėjo už ją mokėti, — juolab Taireliai. Taigi jaunasis karalius paėmė į žmonas Mardžerę Tairel karališkojoje Raudonosios pilies septoje, dalyvaujant vos šimtui svečių, o ne keliems tūkstančiams, kurie matė tuokiantis jo brolį ir tą pačią merginą.
  Nuotaka atrodė pasipuošusi, linksma ir graži, jaunikis — vaikišku veidu ir putlus. Aukštu, vaikišku balseliu jis ištarė santuokos įžadus, prisiekdamas mylėti ir gerbti jau du kartus likusią našle Tairelio dukterį. Mardžerė vilkėjo tuo pačiu apdaru, su kuriuo tekėjo už Džofrio, — tai buvo plona, gryno šilko, dramblio kaulo spalvos suknia, papuošta Myro nėriniais ir smulkiais perlais. Sersėja tebevilkėjo juodą suknią norėdama parodyti, jog vis dar gedi nužudyto pirmagimio. Galbūt jo našlei ir nieko nereiškė juoktis, gerti ir šokti visiškai užmiršus Džofrį, bet motinai taip greitai užmiršti sūnaus nederėjo.
  Negerai, pagalvojo Sersėja. Per anksti. Turėjo praeiti bent vieneri ar dveji metai. Haigardenas galėjo pasitenkinti ir sužadėtuvėmis. Ji atsigręžusi žvilgtelėjo į Meisą Tairelį, stovintį tarp žmonos ir motinos. Privertei mane vaidinti šioje santuokos parodijoje, milorde, ir aš ilgai to nepamiršiu.
  Kai atėjo laikas apsikeisti apsiaustais, nuotaka grakščiai priklaupė ir Tomenas apsiautė ją tuo siaubingai sunkiu auksiniu apsiaustu, kuriuo Sersėją jų vestuvių dieną apgaubė Robertas, — su karūnuotu Barateonų elniu, ant drabužio nugaros išsiuvinėtu onikso karoliukais. Sersėja norėjo panaudoti ploną šilkinį raudoną apsiaustą, kuriuo žmoną apsiautė Džofris.
  — Tai buvo apsiaustas, kurį naudojo mano tėvas, kai vedė mano ledi motiną, — paaiškino ji Taireliams, bet Erškėčių karalienė ir šį kartą privertė Sersėją nutilti.
  — Nori vėl ištraukti tą seną drabužį? — tiesiai rėžė senė. — Man jis atrodo šiek tiek nutrintas ir… drįsčiau sakyti, pranašaujantis nelaimę… Be to, ar ne labiau tikram karaliaus Roberto sūnui tiktų elnias? Mano jaunystės laikais nuotaka apsigaubdavo savo vyro spalvomis, o ne jo ledi motinos.
  Dėl Stanio ir šlykštaus jo laiško jau ir taip sklandė per daug gandų apie tai, kas yra tikrieji Tomeno tėvai. Sersėja nenorėjo dar labiau kaitinti aistrų ir primygtinai reikalauti, kad nuotaka gaubtųsi tamsiai raudona Lanisterių spalva, todėl, kiek įstengdama mandagiau, nusileido. Ir vis dėlto, žiūrėdama į visą tą auksą ir oniksus, ji griežė dantį. Kuo daugiau tiems Taireliams duodame, tuo daugiau jie reikalauja.
  Kai visi įžadai buvo duoti, karalius ir jo karalienė iš septos išėjo į lauką išklausyti sveikinimų.
  — Dabar Vesterose yra dvi karalienės, ir jaunoji tokia pat graži, kaip senoji, — sududeno Lailas Kreikholas — paikas riteris, dažnai Sersėjai primindavęs jos velionį ir neapraudotą sutuoktinį.
  Ji vos neskėlė Lailui antausio. Džailsas Rosbis pasilenkė pabučiuoti jai rankos, bet tik apkosėjo pirštus. Lordas Redvainas pabučiavo Sersėją į vieną, o Meisas Tairelis į abu skruostus. Didysis meisteris Paišelis pasakė, kad ir, nepraradusi sūnaus, dabar dar įsigijo ir dukterį. Tiesa, bent jau ašaringo ledi Tandos glėbio Sersėjai pavyko išvengti. Nė viena iš Stokvortų giminės moterų apeigose nepasirodė ir už tai karalienė buvo joms dėkinga.
  Vienas iš paskutiniųjų priėjo Kevanas Lanisteris.
  — Kaip suprantu, netrukus mus paliksi ir keliausi į kitas vestuves, — tarė įam karalienė.
  — Hardstonas išvijo tuos niekšus iš Dario pilies, — atsakė jis. — Lanselio nuotaka mūsų ten jau laukia.
  — Ar į vestuves vyks ir tavo ledi žmona?
  — Upių kraštuose vis dar pernelyg pavojinga. Visur šlaistosi Vargo Houto padugnės, o Berikas Dondarionas dar neseniai korė Frėjus. Ar tiesa, kad prie jų prisidėjo Sandoras Kligeinas?
  Iš kur jis tai žino?
  — Kai kas taip šneka. Žinios prieštaringos. — Vakar vakare iš saloje, prie pat Trišakio žiočių, stovinčios septos atskrido varnas. Miestą prie Druskos Įlankos baisingai nusiaubė bastūnų gauja ir kai kurie gyvi likę žmonės tvirtino tarp plėšikų matę nesavu balsu rėkiantį žiaurų vyrą šuns galvos pavidalo šalmu. Buvo šnekama, jog jis nužudęs per dešimtį vyrų ir išprievartavęs dvylikametę mergaitę. — Lanselis, be abejo, negaišuodamas sučiups Kligeiną bei lordą Beriką ir upių kraštams vėl grąžins karaliaus taiką.
  Seras Kevanas kelias akimirkas atidžiai žvelgė dukterėčiai į akis.
  — Mano sūnus — ne tas vyras, kuris gali įveikti Sandorą Kligeiną.
  Ką gi, bent jau dėl to sutariame.
  — Bet jo tėvas tikrai galėtų.
  Dėdė kietai sučiaupė lūpas.
  — Jei Uoloje mano paslaugų nereikia…
  Tavo paslaugų reikėjo čia. Uolos valdytoju Sersėja jau paskyrė savo pusbrolį, Deimioną Lanisterį, o Vakarų sergėtoju — kitą pusbrolį, Daiveną Lanisterį. Už akiplėšiškumų tenka mokėti, dėde.
  — Pargabenk mums Sandoro galvą, ir žinau, kad jo malonybė bus už tai didžiai dėkingas. Gal Džofas tą vyrą ir mėgo, bet Tomenas visuomet jo bijojo ir… rodos, ne be reikalo.
  — Jei šuo pasiunta, kaltas šeimininkas, — tarė seras Kevanas. Ir apsisukęs nuėjo.
  Džeimis palydėjo ją į Mažąją menę, kurioje buvo ruošiamasi puotai.
  — Dėl visko, kas čia vyksta, kaltinu tave, — jiems einant šnipštelėjo Sersėja. — Sakei: „Tegul tuokiasi.“ Mardžerei derėtų gedėti Džofrio, o ne tekėti už jo brolio. Ji turėtų būti prislėgta sielvarto, kaip ir aš. Netikiu, kad ji dar nekalta. Juk Renlis turėjo kotą, ar ne? Jis buvo Roberto brolis, tad tikrai jį turėjo. Jei ta šlykšti senė mano, kad leisiu savo sūnui…
  — Ledi Olenos netrukus atsikratysi, — tyliai pertraukė ją Džeimis. — Rytoj ji grįžta į Haigardeną.
  — Ji taip tik sako.
  Tairelių pažadais Sersėja netikėjo.
  — Ji išvyks, — primygtinai pakartojo Džeimis. — Pusę Tairelių pajėgų Meisas išsives į Vėtrų Gūžtą, o kita pusė su seru Garlanu grįš į Žemupį įgyvendinti jo pretenzijų į Braitvoterio pilį. Dar kelios dienos, ir vienintelės Karaliaus Uoste likusios rožės bus Mardžerė, jos kompanionės ir keli sargybiniai.
  — Ir seras Loras. O gal pamiršai savo prisiekusį brolį?
  — Seras Loras — karaliaus sargybos riteris.
  — Seras Loras toks Tairelis, kad net šlapinasi rožių vandeniu. Nederėjo jam leisti apsivilkti balto apsiausto.
  — Patikėk, aš nebūčiau jo pasirinkęs. Bet niekas nesiteikė su manim pasitarti. Manau, Loras gerai tarnaus. Apsivilkęs tą apsiaustą žmogus pasikeičia.
  — Tu tikrai pasikeitei, ir ne į gera.
  — Ir aš tave myliu, miela sesute.
  Džeimis atidaręs palaikė Sersėjai duris ir palydėjo ją prie aukštojo stalo, į vietą šalia karaliaus. Garbinga vieta Tomenui iš kitos pusės buvo palikta Mardžerei. Jiedu su mažuoju karaliumi įėjo susikibę už rankų ir ji nepamiršo stabtelėjusi pabučiuoti Sersėjai į abu skruostus ir jos apkabinti.
  — Tavo malonybe, — skambiai ir įžūliai tarė mergina, — jaučiuosi taip, tarsi dabar turėčiau antrą motiną. Meldžiuosi, kad taptume labai artimos, suvienytos meilės tavo mielajam sūnui.
  — Mylėjau abu sūnus.
  — Ir aš meldžiuosi už Džofrį. Labai jį mylėjau, nors taip ir neturėjau progos jo pažinti.
  Melagė, pagalvojo karalienė. Jei bent kiek būtum jį mylėjusi, nebūtum taip nepadoriai skubėjusi tekėti už jo brolio. Tau reikėjo tik karūnos. Sersėja vos susilaikė čia pat, ant pakylos, viso dvaro akivaizdoje, neskėlusi nuotakai antausio.
  Kaip ir santuokos ceremonija, vestuvių puota buvo kukli. Viskuo pasirūpino ledi Eiliri; taip tragiškai pasibaigus Džofrio vestuvėms, Sersėja neturėjo jėgų dar kartą imtis tokio uždavinio. Buvo patiekti vos septyni patiekalai. Per pertraukas tarp valgių svečius linksmino Sviestmušys ir Mėnuliukas, o valgant grojo muzikantai. Svečiai klausėsi dūdmaišininkų ir smuikininkų, liutnių, fleitų ir aukštosios arfos. Pasirodė tik vienas, ledi Mardžerės mėgstamiausias dainius, šaunus, išsipustęs, šviesiai mėlynais drabužiais apsirengęs jaunuolis, vadinantis save Mėlynuoju Bardu. Jis padainavo kelias dainas apie meilę ir išėjo.
  — Kaip apmaudu, — pasiskundė ledi Olena. — Tikėjausi išgirsti „Kastamero lietų“.
  Kaskart, kai pažvelgdavo į tą senę, Sersėjai prieš akis iškildavo Megės Varlės veidas — raukšlėtas, baisus ir išmintingas. Visos senos moterys atrodo vienodai, ir tiek, mėgino ji ramintis. Nors iš tiesų kuprota kerėtoja nė kiek nebuvo panaši į Erškėčių karalienę, bet, pamačiusi bjaurią ledi Olenos šypsenėlę, Sersėja kaipmat vėl prisiminė Megės palapinę ir viduje tvyrojusį keistų rytietiškų prieskonių kvapą, prisiminė, kokios minkštos buvo Megės dantenos, kai ji čiulpė Sersėjai iš piršto kraują. „Tu būsi karalienė, — pažadėjo senoji moteris dar drėgnomis, raudonomis ir blizgančiomis lūpomis, — kol ateis kita, — jaunesnė, gražesnė, — ir, nustūmusi tave, pasiims viską, kas priklausė tau.“
  Sersėja pasilenkusi per Tomeną žvilgtelėjo į Mardžerę, sėdinčią prie tėvo ir besijuokiančią. Ji gana gražiu turėjo pripažinti karalienė, bet pirmiausia todėl, kad jauna. Ir valstietės atrodo gražios tokio amžiaus, kol dar būna nepaliestos, nekaltos ir nesugadintos, o daugumos iš jų plaukai ir akys rudi kaip ir Mardžerės. Tik kvailys galėtų sakyti, kad ji gražesnė už mane. Tačiau pasaulyje kvailių buvo daugybė. Jos sūnaus dvare — taip pat.
  Nuotaika nepagerėjo nei Meisui Taireliui atsistojus sakyti tostų. Šypsodamasis savo gražuolei dukrelei, jis aukštai pakėlė auksinę taurę ir sududeno: „Už karalių ir karalienę!“ Kiti, mėgdžiodami jį, sumekeno nelyginant avys: „Už karalių ir karalienę!“ Sersėja neturėjo iš ko rinktis, teko gerti kartu su visais, tik ji gailėjosi, jog svečiai neturi vieno veido, ir ji, šliūkštelėjusi vyno jiems į akis, negali priminti, kad tikroji karalienė — ji. Vienintelis iš Tairelio padlaižių, kuris, regis, ją dar prisiminė, buvo Paksteris Redvainas: jis vos laikėsi ant kojų, bet pakilo nuo suolo paskelbti savo tosto. „Už abi mūsų karalienes! — linksmai šūktelėjo jis. — Už jaunąją ir senąją!“
  Knebinėdama maistą auksinėje lėkštėje, Sersėja išgėrė kelias taures vyno. Džeimis valgė dar mažiau ir retai teikdavosi užimti jam skirtą vietą ant pakylos. Jis nerimauja kaip ir aš, suprato karalienė matydama, kaip brolis vaikštinėja po menę kartais sveikąja ranka praskleisdamas gobelenus įsitikinti, ar už jų niekas nesislepia. Sersėja žinojo, kad lauke aplink visą pastatą išrikiuoti Lanisterių ietininkai. Vienas duris saugojo seras Osmundas Ketlblekas, kitas — seras Merinas Trentas. Beilonas Svonas stovėjo už karaliaus krėslo, Loras Tairelis — už karalienės. Puotos menėje niekam nebuvo leista turėti ginklų, tik baltiesiems riteriams.
  Mano sūnus saugus, raminosi Sersėja. Jam nieko blogo negali nutikti, bent jau ne čia ir ne dabar. Ir vis tiek, vos pažvelgus į Tomeną, jai prieš akis iškildavo Džofris, nagais draskantis sau gerklę. O kai vaikas ėmė kosėti, karalienei akimirką sustojo širdis. Norėdama greičiau pasiekti sūnų, ji net tarnaitę pargriovė.
  — Tiesiog šlakelis vyno pateko ne ten, kur reikia, — šypsodamasi patikino ją Mardžerė Tairel. Ji suspaudė Tomenui ranką ir pabučiavo pirštus. — Mano mažajai meilei derėtų gerti mažesniais gurkšneliais. Matai, mirtinai išgąsdinai savo ledi motiną.
  — Atleisk, mama, — susigėdęs tarė Tomenas.
  Šito Sersėjai buvo per daug. Negaliu leisti, kad jie pamatytų mane verkiančią, pagalvojo ji jausdama, jog akyse tvenkiasi ašaros. Praėjusi pro Meriną Trentą, ji žengė į užpakalinį koridorių. Likusi viena, apšviesta tik lajinės žvakės, Sersėja leido sau suvirpėti ir porą kartų sukūkčioti. Moteris verkti gali, bet tik ne karalienė.
  — Tavo malonybe… — išgirdo ji už nugaros. — Ar trukdau?
  Tai buvo moters žodžiai, ištarti su pikantišku rytietišku akcentu. Akimirką Sersėja išsigando, kad į ją iš kapo duobės kreipėsi Megė Varlė. O iš tiesų tai buvo tik Meriveterio žmona, gražuolė slyvos mėlynumo akimis, kurią ištremtasis lordas Ortonas vedė ir parsivežė į Longteiblą.
  — Mažojoje menėje taip tvanku, — lyg nesava ištarė Sersėja. — Nuo dūmų net akys ašaroja.
  — Ir man ašaroja, tavo malonybe. — Ledi Meriveter ūgiu prilygo karalienei, tik buvo tamsaus, o ne šviesaus gymio, juodais kaip varno sparnas plaukais ir dešimčia metų jaunesnė. Ji padavė karalienei melsvą, šilkinę, nėriniais papuoštą nosinaitę. — Aš taip pat turiu sūnų. Ir žinau, kad tą dieną, kai jis ves, mano ašaros liesis upeliais.
  Pyktelėjusi, kad išsidavė verkianti, Sersėja nusišluostė skruostus.
  — Dėkoju, — šaltai tarė.
  — Tavo malonybe, aš… — Myrietė trumpam nutilo ir ėmė kalbėti tyliau. — Turėtum kai ką žinoti. Tavo tarnaitė papirkta ir gauna atlygį iš kitų. Apie kiekvieną tavo žingsnį ji praneša ledi Mardžerei.
  — Sinelė? — Staiga pyktis nutvilkė karalienei vidurius. Ar jau niekuo nebegalima pasitikėti? — Tu tikra?
  — Liepiau ją pasekti. Pati Mardžerė niekada su ja nesusitinka. Varnai — įos pusseserės, tai jos nešioja žinias. Kartais Elinora, kartais Ala, kartais Mega. Tos merginos Mardžerei artimos kaip seserys. Su Sinele jos susitinka septoje ir apsimeta, kad meldžiasi. Rytoj palik savo žmogų septos balkone ir iis pamatys Sinelę, po Mergelės altoriumi besišnabždančią su Mega.
  — Jei tai tiesa, kodėl man pranešei? Esi viena iš Mardžerės kompanionių. Kodėl turėtum ją išduoti?
  įtarumo Sersėja buvo išmokusi dar sėdėdama ant tėvo kelių; tai galėjo būti ir spąstai, ir melas, turintis pasėti nesantaiką tarp liūtų ir rožių.
  — Longteiblas gal ir yra prisiekęs ištikimybę Haigardenui, — atsakė moteris, atgalia ranka braukdamasi nuo veido juodus plaukus, — bet aš kilusi iš Myro ir pirmiausia esu ištikima savo sutuoktiniui ir sūnui. Noriu to, kas jiems geriausia.
  — Suprantu. — Koridorius buvo siauras, ir karalienė užuodė myrietės kvepalus, atsiduodančius samanomis, žeme ir laukinėmis gėlėmis. Tačiau taip pat užuodė ir jais maskuojamas ambicijas. Ji liudijo Tiriono teisme, staiga prisiminė Sersėja. Tvirtino mačiusi Kipšą, pilantį nuodus į Džofo taurę, ir nepabijojo to pasakyti. — Aš pasidomėsiu, — pažadėjo karalienė. — Jei tai tiesa, atsilyginsiu tau. — O jei melavai, išplėšiu liežuvį, be to, atimsiu iš tavo lordo vyro žemes ir auksą.
  — Tavo malonybė labai miela. Ir graži. — Ledi Meriveter nusišypsojo. Jos dantys buvo balti, lūpos putlios ir tamsios.
  Grįžusi į Mažąją menę, karalienė rado savo brolį neramiai vaikščiojantį.
  — Tai tebuvo vyno gurkšnis, patekęs ne ten, kur reikia. Bet mane tai irgi išgąsdino.
  — Aš taip susinervinusi, kad nieko negaliu valgyti, — burbtelėjo ji broliui. — Net vynas, rodos, kartus. Šios vestuvės — klaida.
  — Šios vestuvės buvo būtinos. Berniukas saugus.
  — Kvailys. Nė vienas žmogus, nešiojantis karūną, nėra saugus.
  Sersėja apžvelgė menę. Apsuptas savo riterių, Meisas Tairelis juokėsi. Lordai Redvainas ir Rovanas apie kažką slapta šnekėjosi. Menės gale prie taurės vyno susimąstęs sėdėjo seras Kevanas, o Lanselis kažką šnabždėjo septonui. Sinelė vaikščiojo palei stalą ir nuotakos pusseserėms į taures pilstė raudoną kaip kraujas vyną. Didysis meisteris Paišelis užsnūdo. Niekuo negaliu pasikliauti, net Džeimiu, niūriai pagalvojo karalienė. Visus juos teks išvaikyti ir pasirūpinti, kad karalių suptų mano žmonės.
  Vėliau, kai buvo patiekta saldėsių, riešutų ir sūrio, o paskui vėl viskas išnešta, Mardžerė ir Tomenas išėjo šokti ir, sukdamiesi menėje, abu atrodė labai juokingai. Tairelių mergina buvo geros pusantros pėdos aukštesnė už savo mažąjį sutuoktinį, o Tomenas, švelniai tariant, buvo nerangus šokėjas ir neturėjo nė mažumėlės Džofrio grakštumo. Tačiau berniukas susikaupęs labai stengėsi ir atrodė nepastebi, jog apsijuokia visų akyse. Ir vos tik mergelė Mardžerė pašoko su karaliumi, juodu apspito nuotakos pusseserės ir viena po kitos ėmė primygtinai prašyti, kad jo malonybė pašoktų ir su jomis. Kol visos Tomeną pašokdins, jis klupčios ir vilks kojas kaip paskutinis kvailys, žiūrėdama į sūnų pasipiktinusi pagalvojo Sersėja. Jam už nugaros juoksis pusė dvariškių.
  Kol Ala, Elinora ir Mega iš eilės pašoko su Tomenu, Mardžerė apsuko ratą aplink menę su tėvu, o paskui dar ir su broliu Loru. Gėlių riteris vilkėjo baltus šilkinius drabužius, buvo susijuosęs iš auksinių rožių nupintu diržu, o apsiaustą susisegęs nefrito rože. Jiedu galėtų būti dvyniai, žiūrint į juos dingtelėjo Sersėjai. Seras Loras už seserį buvo vieneriais metais vyresnis, tačiau abiejų akys buvo didelės ir rudos, plaukai vešlūs, šiek tiek banguoti, krentantys ant pečių ir taip pat rudi, oda glotni ir nepriekaištinga. Gausūs spuogai išmokytų juos nuolankumo. Loras buvo aukštesnis ir jam ant smakro dygo trumpi rudi barzdos šereliai, o Mardžerės figūra buvo moteriška, bet šiaip jiedu atrodė visai panašūs, kaip Sersėja ir Džeimis. Tas panašumas karalienę taip pat erzino.
  Sersėjos mintis išblaškė tikrasis brolis dvynys.
  — Ar tavo malonybė suteiktų garbę baltajam riteriui ir su juo pašoktų?
  Ji piktai dėbtelėjo į Džeimį.
  — Ir leistųsi grabinėjama tos tavo bigės? Ne. Bet leisiu pripilti man taurę vyno. Jei tik manai, kad pavyks neišlaistyti gėrimo…
  — Tokiam luošiui kaip aš? Tikrai nepavyks.
  Jis pasitraukė ir dar kartą apėjo menę. Sersėjai teko pačiai prisipilti vyno.
  Vėliau ji atsisakė šokti ir su Meisu Tairelių, ir su Lanseliu. Kiti užuominą suprato ir daugiau niekas Sersėjos šokti nekvietė. Mūsų artimi draugai ir ištikimi lordai… Ji negalėjo pasitikėti net vakariečiais, net prisiekusiais velionio tėvo kalavijais ir vėliavininkais. Dar gerai, jei tikras jos dėdė nesusimokęs su priešais…
  Mardžerė šoko su pussesere Ala, Mega — su aukštaūgiu seru Taladu. Kita pusseserė, Elinora, gurkšnojo vyną su jaunu ir gražiu Driftmarko pavainikiu, Oranu Votersu. Karalienei jau ne pirmą kartą krito į akis tas Votersas, liesas jaunuolis pilkai žalsvomis akimis ir ilgais sidabriškai auksiniais plaukais. Kai pirmą kartą jį pamatė, jai dingtelėjo, ar tik nebus Reigaras Targarienas pakilęs iš pelenų. Tai dėl jo plaukų, nuramino ji save. Jis nė iš tolo nėra toks gražuolis, koks buvo Reigaras. Jo veidas per siauras, o ant smakro matyti griovelis. Tačiau Velarionai buvo kilę iš senosios Valyrijos genties ir kai kurių iš jų plaukai buvo sidabro spalvos kaip ir senųjų drakonų karalių.
  Tomenas grįžo į savo krėslą ir ėmė knebinėti obuolių pyragą. Jos dėdės vieta buvo tuščia. Galų gale karalienė pamatė jį menės kampe, įsitraukusį į pokalbį su Meiso Tairelio sūnumi Garlanu. Apie ką jie galėtų šnekėtis? Gal Žemupyje seras Garlanas ir buvo vadinamas Narsiuoju, bet Sersėja juo nepasitikėjo taip pat, kaip ir Mardžere arba Loru. Ji nepamiršo auksinės monetos, Kiburno rastos požeminio kalėjimo sargo celėje, po naktipuodžiu. Auksinė Haigardeno ranka. O Mardžerė mane šnipinėja. Kai Sinelė priėjo pripilti taurės vyno, karalienei teko tvardytis, kad nečiuptų tarnaitės už gerklės ir nepasmaugtų. Nedrįsk man šypsotis, tu kale, išdavike. Kai tavęs imsiuos, dar maldausi, kad pasigailėčiau.
  — Man rodos, šį vakarą tavo malonybei vyno jau pakaks, — išgirdo ji sakant savo brolį Džeimį.
  Ne, pagalvojo karalienė. Net visas pasaulio vynas nepadėtų man ištverti šių vestuvių. Ji atsistojo taip staiga, kad vos neparvirto. Džeimis sučiupo Sersėją už rankos ir padėjo išsilaikyti ant kojų. Karalienė išsivadavo iš brolio gniaužtų ir pliaukštelėjo delnais. Muzika nutilo, svečiai nuščiuvo.
  — Lordai ir ledi, — garsiai prabilo Sersėja, — jei būtumėte tokie geri ir išeitumėte su manimi į lauką, galėtume uždegti žvakę taip švęsdami Haigardeno ir Kasterlių Uolos sąjungą ir Septyniose Karalystėse prasidedantį taikos ir gerovės amžių.
  Rankos bokštas stovėjo vienišas, apgaubtas tamsos, ir ten, kur kadaise buvo ąžuolinės durys ir langai uždaromis langinėmis, dabar žiojėjo skylės. Ir vis dėlto, net apgriautas ir visų užmirštas, jis dunksojo iškilęs aukštai virš išorinės pilies sienos. Išvirtę iš Mažosios menės, vestuvininkai praėjo pro jo metamą šešėlį. Pakėlusi akis aukštyn, Sersėja išvydo dantytą bokšto viršūnę draskant mėnulio pilnatį ir valandėlę susimąstė, kiek karalių rankų per pastaruosius tris šimtus metų gyveno šiame bokšte.
  Nužingsniavusi šimtą jardų nuo bokšto, ji giliai įkvėpė, kad nesusvaigtų galva.
  — Lorde Halinai! Gali pradėti.
  Halinas Piromantas ištarė: „Hmmm“, mostelėjo deglu, kurį laikė ranko>e, ant sienų stovintys šauliai įtempė lankus ir paleido keliolika liepsnojančių strėlių į žiojinčias langų angas.
  Bokštas ūžtelėjęs užsidegė. Po akimirkos jo vidus nušvito raudonai, geltonai, oranžine ir… žalsva, grėsminga tamsiai žalia, tulžies, nefrito ir piromanto šlapimo spalva. Alchemikai tai vadino „substancija“, o paprasti žmonės — tiesiog „laukine ugnim“. Į Rankos bokštą buvo sunešta penkiasdešimt puodynių to skysčio, taip pat malkų, daug dervos pilnų statinių ir didžioji dalis žemiškų turtų, priklausiusių neūžaugai, vardu Tirionas Lanisteris.
  Karalienė jautė tų žalių liepsnų kaitrumą. Piromantai sakydavo, jog ik trys dalykai kaitresni už jų substanciją: drakonų liepsna, žemės gelmių ugnis ir vasaros saulė. Langų skylėse sušvitus pirmoms liepsnoms ir ilgais žaliais liežuviais ėmus laižyti išorines sienas, kai kurios ledi aiktelėjo. Kitos garsiai džiūgavo ir skelbė tostus.
  Gražus reginys, pagalvojo Sersėja, kaip Džofrisy ką tik gimęs ir paguldytas man ant rankų. Su jokiu vyru ji niekada nesijautė taip gerai, kaip su mažyliu Džofriu, apsižiojusiu jos krūties spenelį ir ėmusiu žįsti.
  Tomenas į gaisrą spoksojo išpūtęs akis, ir susižavėjęs, ir išsigandęs, bet Mardžerė kažką pašnabždėjo jam į ausį ir karalius nusijuokė. Kai kurie riteriai ėmė lažintis, kiek praeis laiko iki bokšto griūties. Lordas Halinas stovėjo niūniuodamas sau po nosimi ir sūpuodamasis ant kulnų.
  Sersėja prisiminė per visus tuos metus pažinotus karalių rankas: Ouveną Meriveterį, Joną Koningtoną, Karltoną Čelstedą, Joną Ariną, Edardą Starką, savo brolį Tirioną. Ir savo tėvą, lordą Taiviną Lanisterį, jį — visų pirmiausia. Dabar jie visi pleška, visi iki vieno, drauge su savo intrigomis, regztais planais ir išdavystėmis. Šiandien mano diena. Tai mano pilis ir mano karalystė.
  Staiga Rankos bokštas garsiai triokštelėjo, — taip garsiai, kad visi akimirksniu nutilo. Akmuo pokštelėjęs skilo, dalis viršutinės dantytos sienos atsiskyrė ir su trenksmu tėškėsi į žemę sudrebindama kalvą ir pakeldama debesį dūmų bei dulkių. Pro plytų mūrinį plūstelėjus gaiviam orui, gaisro ugnies liežuviai pašoko dar aukščiau. Žalios liepsnos, pindamosi viena su kita, rodės, pasiekė dangų. Tomenas ėmė trauktis, bet Mardžerė paėmė jį už rankos ir pasakė:
  — Žiūrėk, liepsnos šoka. Visai kaip mudu, mano meile.
  — Tikrai… — neslėpdamas nuostabos atsakė jis. — Mama, žiūrėk, jos šoka.
  — Matau. Lorde Halinai, ar bokštas dar ilgai degs?
  — Visą naktį, tavo malonybe.
  — Sutinku, neprasta žvakė, — įsiterpė ledi Olena Tairel, stovėdama tarp Kairio ir Dešinio ir remdamasi lazda. — Manau, užtektinai šviesi, kad saugiai sugultume miegoti. Seni kaulai jau nuvargo, o jauniems šį vakarą įspūdžių taip pat jau gana. Pats laikas palydėti karalių ir karalienę į lovą.
  — Taip. — Sersėja mostu pasikvietė Džeimį. — Lorde vade, prašyčiau palydėti jo malonybę ir jo karalienę į miegamąjį.
  — Kaip įsakysi. Ar ir tave palydėti?
  — Nereikia. — Sersėja jautėsi pernelyg budri, kad dabar eitų miegoti. Gaisras ją apvalė, sudegino jos įniršį, baimę ir pripildė krūtinę ryžto. — Liepsnos tokios gražios. Dar noriu jomis pasigrožėti.
  Džeimis sunerimo.
  — Neturėtum likti viena.
  — Nebūsiu viena. Su manimi liks seras Osmundas ir mane saugos. Tavo prisiekęs brolis.
  — Jei tavo malonybė taip nori… — numykė Ketlblekas.
  — Noriu.
  Sersėja įsikibo jam į parankę ir, sustoję greta, jiedu žiūrėjo į šėlstantį gaisrą.

  # Susitepęs riteris

  Rudens naktis buvo neįprastai šalta. Gaivus drėgnas vėjas sūkuriavo Xvgatvelėse keldamas jau spėjusias nusėsti dienos dulkes. Šaltas šiaurės vėjas. Seras Aris Oukhartas pasikėlė gobtuvą ir prisidengė veidą. Nenorėjo būti atpažintas. Prieš dvi savaites šešėlių mieste buvo papjautas pirklys, — niekam nieko blogo nepadaręs vyras, atvykęs į Dorną vaisių ir, užuot nusipirkęs datulių, sulaukęs mirties. Vienintelis jo nusikaltimas buvo tas, kad atkeliavo iš Karaliaus Uosto.
  Aš miniai būčiau dar didesnis priešas. Seras Aris slapta troško būti užpultas. Jis nuleido ranką ir švelniai brūkštelėjo per rankeną ilgojo kalavijo, kuris kabojo paslėptas tarp jo lininių drabužių klosčių — viršutinis jų buvo išmargintas žalsvai melsvomis juostomis ir auksinių saulių eilėmis, o apatinis, plonesnis, oranžinis. Dornietiški apdarai buvo patogūs, bet jo tėvas, jei būtų sulaukęs šios dienos ir pamatęs taip apsirengusį sūnų, būtų buvęs priblokštas. Jis buvo Žemupio vyras, o dorniečiai nuo seno buvo jo priešai, kaip liudijo ir Oukharte kabantys gobelenai. Vos užsimerkęs Aris iš karto juos pamatydavo. Jam prieš akis iškildavo ir lordas Edgeranas Dosnusis, didingai sėdintis krėsle, ir šimtas jam po kojomis į krūvą sukrautų dorniečių galvų; Trilapis Princo perėjoje, pervertas dorniečių iečių; Alisteris, leidžiantis paskutinį atodūsį ir vis tiek pučiantis karo ragą; seras Oliveris Žaliasis Ąžuolas baltais drabužiais, mirštantis šalia Jaunojo Drakono. Domas nėra tinkama vieta nė vienam iš Oukhartų.
  Net prieš žūvant princui Oberinui, kai tekdavo išeiti iš Saulės Ieties valdų ir traukti į šešėlių miesto gatves, riteriui būdavo nejauku. Kad ir kur eidavo, visur jausdavosi stebimas: juodos dorniečių akys žvelgė į jį su prastai slepiamu priešiškumu. Krautuvininkai nuolatos mėgindavo jį apgauti, o kartais jis tylomis svarstydavo, ar tik užeigų šeimininkai neprispjauna jam i gėrimą. Kartą būrelis apdriskusių vaikėzų ėmė svaidyti į jį akmenis, bet seras Aris, išsitraukęs ilgąjį kalaviją, privertė niekšelius sprukti. Raudonosios Angies mirtis dar labiau įsiutino dorniečius, nors, kai princas Doranas Smėlio Gyvates uždarė bokšte, žmonės gatvėse šiek tiek aprimo. Ir vis dėlto, atvirai vilkėdamas savo baltą apsiaustą ir vaikštinėdamas po miestą, seras Aris Oukhartas pats būtų prašęsis užpuolimo. Jis turėjo tris baltus apsiaustus: du vilnonius, lengvą ir storą, ir vieną iš plono balto šilko. Nevilkėdamas kurio nors iš savo apsiaustų jis jautėsi lyg nuogas.
  Geriau nuogas nei miręs, tarė sau jis. Net ir be apsiausto esu karaliaus sargybos vyras. Ji turi tai gerbti. Privalau leisti jai tai suprasti. Jis niekada nebūtų į šią avantiūrą įsivėlęs, bet, anot dainiaus, meilė kiekvieną vyrą paverčia kvailiu.
  Vidudienį per kaitrą Saulės Ieties šešėlių miestas dažnai atrodydavo tuščias, — tik musės zirzdavo dulkėtose gatvėse, — bet atėjus vakarui tos pačios gatvės kaipmat atgydavo. Eidamas pro šalį seras Aris girdėjo tylią, per uždangstytus langus sklindančią muziką, kažkur tolumoje bumbsėjo pirštais mušamas būgnas, pliekdamas trankų iečių šokio ritmą ir įkvėpdamas nakčiai pulsą. Ten, kur antros Vingiuotosios sienos papėdėje susitiko trys gatvelės, iš balkono jį pašaukė malonumus teikianti mergina. Ji buvo pasipuošusi briliantais, vilkėjo prigludusius drabužius. Seras Aris pažvelgė į ją, susigūžė ir prieš vėją nužingsniavo toliau. Mes, vyrai, tokie silpni. Kūnas išduoda net kilniausius iš mūsų. Jis prisiminė karalių Beilorą Palaimintąjį, alpėjusį iš bado ir taip mėginusį tramdyti geidulius, darančius jam gėdą. Gal ir jam reikėtų taip pasielgti?
  Po tarpdurio arka stovėjo neaukštas vyras ir kepsninėje čirškino gyvatės gabalėlius, skrundančius juos vartydamas medinėmis žnyplėmis. Nuo aitrių jo padažų kvapo riteris net apsiašarojo. Jis girdėjo šnekant, jog geriausiame gyvatienos padaže esama ne tik garstyčių sėklų ir drakonų pipirų, bet ir lašelio nuodų. Prie dornietiško maisto Mirsela priprato taip pat greitai, kaip ir prie savo Dorno princo, ir kartais, norėdamas ją pamaloninti, seras Aris paragaudavo vieno kito tokio patiekalo. Valgis nutvilkydavo burną ir seras Aris paskubomis užgerdavo jį vynu, be to, išeidamas jis degindavo dar labiau, nei įeidamas. Ir vis dėlto mažoji princesė šiuos valgius mėgo.
  Seras Aris paliko ją savo kambariuose, palinkusią prie žaidimų stalo priešais princą Tristaną, stumdančią įmantriai išdrožinėtas figūras nefrito, karneolio ir lazurito kvadratais. Putlios Mirselos lūpos buvo praviros, o žalios akys — susikaupusios ir primerktos. Šį žaidimą iš Volančio į Medinį miestą atgabeno prekybos laivas ir našlaičiai paskleidė jį po visą Žaliąjį Kraują. Dorno dvare dėl šio žaidimo visi ėjo iš proto.
  O serą Arį tas žaidimas varė iš proto. Buvo žaidžiama dešimčia skirtingų figūrų, ir kiekviena iš jų turėjo savo ypatybių bei galių, — viskas priklausė nuo to, kaip žaidėjai jas išrikiuodavo. Princui Tristanui šis žaidimas iš karto patiko, o Mirsela jį išmoko, kad galėtų žaisti su princu. Jai dar nebuvo vienuolikos, o jos sužadėtiniui — trylikos metų; nepaisant to, pastaruoju metu Mirsela dažniau išlošdavo, nei pralaimėdavo. Tristanui tai, rodos, buvo nė motais. Šie du vaikai buvo visiškai skirtingi: jo oda tamsiai rusva, plaukai juodi ir tiesūs, jos kūno oda blyški kaip pienas, plaukai vešlūs, aukso spalvos ir banguoti; šviesaus ir tamsaus gymio — kaip karalienė Sersėja ir karalius Robertas. Jis meldėsi, kad su šiuo dorniečiu vaikinu Mirsela patirtų daugiau laimės, nei su savo audrų lordu patyrė jos motina.
  Seras Aris Mirselą paliko nerimaudamas, bet pilyje jai niekas negalėjo grėsti. Į Mirselos kambarius Saulės bokšte patekti buvo galima tik per dvejas duris ir prie abiejų jis pastatė po du vyrus. Tai buvo Lanisterių sargybiniai, žmonės, drauge su juo atvykę iš Karaliaus Uosto, patikrinti kovose, tvirti ir ištikimi. Be to, Mirsela dar turėjo savo tarnaites ir septonę Eglantiną, o princą Tristaną saugojo jo prisiekęs skydas, seras Gaskoinas iš Žaliojo Kraujo. Niekas nesutrikdys jai ramybės, tarė sau seras Aris, o po dviejų savaičių jau būsime iškeliavę ir saugūs.
  Tai jam pažadėjo princas Doranas. Nors pamatęs, koks Dorno princas susenęs ir silpnas, Aris pasijuto priblokštas, vis dėlto dorniečio duotu žodžiu neabejojo.
  — Apgailestauju, kad iki šiol negalėjau nei priimti tavęs, nei susipažinti su princese Mirsela, — atsiprašė Martelis, kai Aris pagaliau buvo įleistas į jo saulėtąją menę, — bet tikiuosi, kad mano duktė Ariana deramai priėmė tave, atvykusį į Dorną, sere.
  — Taip, mano prince, — linktelėjo seras Aris ir tylomis meldėsi, kad jo neišduotų veido raudonis.
  — Mūsų kraštas nesvetingas ir skurdus, bet savotiškai gražus. Mums gaila, kad nepamatei kitų Dorno vietovių, tik Saulės Ietį, tačiau baiminuosi, kad už šios pilies sienų nei tau, nei tavo princesei nebūtų saugu. Mes, dorniečiai, karšto kraujo žmonės: greiti pykti, lėti atleisti. Jei galėčiau patikinti, jog karo trokšta vien Smėlio Gyvatės, mano širdis džiaugtųsi, bet tau, sere, nemeluosiu. Girdėjai, ką gatvėse šneka prasčiokai, kaip šūkauja, kad sutelkčiau savo ietis. Bijau, kad bent pusė mano lordų jiems pritaria.
  — O ką manai tu pats, prince? — įsidrąsinęs paklausė riteris.
  — Labai seniai motina man įkalė, kad tik bepročiai veliasi į karus, kurių nelaimės. — Net jei toks tiesmukas klausimas jį ir įžeidė, princas Doranas to neparodė. — Ir vis dėlto ši taika trapi… trapi kaip jūsų princesė.
  — Tik žvėris nuskriaustų mergaitę.
  — Ir mano sesuo Eliją turėjo mergaitę. Ji buvo vardu Reine. Ji taip pat buvo princesė. — Princas atsiduso. — Jei kas nors peiliu nudurtų princesę Mirselą, tai tikrai ne iš pykčio, kaip ir seras Eimoris Lorčas ne iš pykčio nužudė Reinę, jei tai tikrai jo darbas. Jie tik siekia mane išprovokuoti. Mat jei Mirsela bus nužudyta Dorne, kol ją saugau, kas tikės mano pasiteisinimais, jog to nepadariau?
  — Kol aš gyvas, niekas Mirselos nenuskriaus.
  — Tauri priesaika, — blankiai šyptelėjęs tarė Doranas Martelis, — bet tu čia vienas, sere. Tikėjausi, kad įkalinus užsispyrėles dukterėčias vandenys atslūgs, bet nepasiekėme nieko, tik suvijome mekšrus atgal į nendres. Kiekvieną naktį girdžiu juos šnabždantis ir galandant durklus.
  Jis bijOy staiga suprato seras Aris. Žiūrėk, jo ranka dreba. Dorno princas įbaugintas. Seras Aris nesumojo, ką pasakyti.
  — Atsiprašau, sere, — tarė princas Doranas. — Esu silpnas, negaluoju, o kartais… Saulės Ieties triukšmas, purvas ir kvapai mane vargina. Kai tik atliksiu savo pareigas, ketinu grįžti į Vandenų Sodus. Žinoma, drauge pasiimsiu ir princesę Mirselą. — Riteriui nespėjus paprieštarauti, princas kilstelėjo plaštaką raudonais ir ištinusiais krumpliais. — Ir tau derėtų ten vykti. Ir jos septonei, ir tarnaitėms, ir sargybiniams. Saulės Ieties sienos tvirtos, bet jų papėdėje — šešėlių miestas. Net į pilį kasdien ateina ir iš jos išeina šimtai žmonių. O Sodai — mano uostas. Princas Maronas juos pastatė kaip dovaną savo nuotakai iš Targarienų giminės, norėdamas įamžinti Dorno santuokos ryšius su Geležiniu sostu. Ruduo tenai puikus metų laikas… dienos karštos, naktys vėsios, nuo jūros pučia druska persismelkęs vėjelis, ten daug fontanų ir baseinėlių. Be to, ten yra kitų vaikų, kilmingų berniukų ir mergaičių. Mirsela tenai turės savo amžiaus draugų ir galės su jais žaisti. Ji nebus vieniša.
  — Jei taip sakai…
  Princo žodžiai dar aidėjo jam ausyse. Ten ji bus saugi. Tik kodėl Doranas Martelis įkalbinėjo jį nerašyti laiško ir apie persikėlimą nepranešti Karaliaus Uostui? Miršėlai bus saugiausia, jei niekas nežinos, kur ji. Seras Aris šiai minčiai pritarė, bet… argi turėjo iš ko rinktis? Jis buvo karaliaus sargybos riteris, tačiau, kaip princas ir sakė, vienui vienas.
  Staiga gatvelė baigėsi ir jis atsidūrė mėnesienos apšviestame kieme. „Pro žvakių liejiko krautuvėlę, — rašė ji, — pro vartus ir išoriniais laiptais.“ Stumtelėjęs vartus, jis įėjo, nulipo gerokai aptrupėjusiais laiptais ir sustojo priešais niekuo neišsiskiriančias duris. Ar man belstis? Užuot taip ir padaręs, seras Aris jas stumtelėjo ir, žingtelėjęs pirmyn, atsidūrė dideliame, prieblandoje skendinčiame kambaryje žemomis lubomis, apšviestame tik pora aromatinių žvakių, kurios virpčiojo pastatytos storų sienų nišose. Po savo sandalais jis matė raštuotus Myro kilimus, ant sienos — gobeleną, taip pat lovą.
  — Miledi… — tarstelėjo seras Aris. — Kur tu?
  — Čia.
  Ji žengė iš už durų, iš tamsaus šešėlio. Ant dešinio moters dilbio rangėsi raštuota gyvatė: jos vario ir aukso spalvos žvynai šviesoje mirguliavo. Ta gyvatė buvo vienintelis moters apdaras.
  Ne, norėjo tarti jai seras Aris, atėjau tik pasakyti, kad viskas baigta, bet išvydus ją, spindinčią žvakių šviesoje, jam, rodos, atėmė žadą. Jo gerklė išdžiūvo nelyginant Dorno smėlynai. Seras Aris stovėjo tylėdamas, akimis ryte rydamas gundančias jos kūno linijas, duobutę prie kaklo, apsunkusias apvalias krūtis su didžiuliais tamsiais speneliais, viliojančius juosmens ir klubų linkius. Kai atitoko, Aris laikė ją apkabinęs, o ji plėšė jam drabužius. Pasiekusi apatinę tuniką, moteris suėmė drabužį už pečių ir nutraukė šilką žemyn iki bambos, bet jam tai buvo nė motais. Aris lietė glotnią jos odą, kuri glostoma atrodė tokia karšta kaip Dorno saulės išdegintas smėlis. Jis pakėlė jos galvą ir susirado lūpas. Jos lūpos prasiskyrė, o krūtys įsirėmė jam į delnus. Nykščiais perbraukęs spenelius, Aris užčiuopė juos, gerokai papurusius. Moters plaukai buvo vešlūs ir juodi, kvepėjo orchidėjomis ir tokiu gundančiu, žemišku aromatu, kad jis labai susijaudino ir pajuto skausmingą veržimą.
  — Liesk mane, sere, — sušnabždėjo jam į ausį moteris. Ario plaštaka nuslydo apvalainu jos pilvu ir po kupeta tankių juodų plaukų rado malonią drėgną vietelę. — Taip, čia, — sumurmėjo ji, kai jis įkišo pirštą į jos gelmes. Moteris sudejavo, ėmė stumti jį prie lovos, o paskui pargriovė. — Dar, ak, dar, taip, mielasis, riteri mano, riteri mano, mano mielas baltasis riteri, taip… tavęs… tavęs aš geidžiu, tavęs. — Ji rankomis parodė jam kelią į save, o paskui prispaudė jas Ariui prie strėnų ir spustelėjo. — Giliau, — sušnabždėjo. — Taip, 000…
  Tada ji stipriomis kaip plienas kojomis apsivijo Ariui juosmenį. Jam skverbiantis vis giliau ir giliau, ji nagais raižė jam pečius, paskui šūktelėjo ir, jo užgulta, išrietė nugarą. Paskui užčiuopusi Ario spenelius maigė juos tol, kol jis išleido į ją savo sėklą. Dabar galėčiau numirti visiškai laimingas, pagalvojo riteris ir bent keliolikai akimirkų nurimo.
  Bet nenumirė.
  Jo aistra buvo gili ir bekraštė kaip jūra, tačiau prasidėjus atoslūgiui išlindo kaip visuomet skaudžiai žeidžiančios gėdos ir kaltės uolos. Kartais bangos jas paslėpdavo, bet jos, kietos, juodos ir slidžios, likdavo tūnoti po vandeniu. Ką aš darau? — klausė jis savęs. Juk esu karaliaus sargybos vyras. Aris nusirito nuo moters, suglebo lovoje ant nugaros ir įsistebeilijo į lubas. Jose buvo matyti platokas plyšys, einantis nuo vienos sienos iki kitos. Anksčiau jis nematė nei to įtrūkimo, nei gobelene vaizduojamos scenos — Naimerijos su dešimčia tūkstančių laivų. Matau vien ją. Pro langą vidun būtų galėjęs spoksoti drakonas, o aš nebūčiau matęs nieko, tik jos krūtis, veidą ir šypseną.
  — Turime vyno, — prikišusi lūpas jam prie kaklo sumurmėjo ji. Tada ranka perbraukė jam per krūtinę. — Ar tu ištroškęs?
  — Ne.
  Jis pasivertė, išsirito iš lovos ir atsisėdo ant jos krašto. Nors kambaryje buvo šilta, Arį krėtė šaltis.
  — Kraujuoji, — tarė ji. — Per smarkiai brūkštelėjau nagais.
  Moteriai prisilietus prie nugaros, Aris krūptelėjo, tarsi jos pirštai būtų liepsnoję.
  — Neliesk. — Jis nuogas atsistojo. — Daugiau nesiliesk.
  — Turiu balzamo. Įdrėskimams.
  Bet ne gėdai numalšinti.
  — Tie įdrėskimai — nesvarbu. Atleisk, miledi, man jau metas…
  — Taip greitai? — Moteris kalbėjo dusliai, plati jos burna buvo sukurta šnabždesiams, putlios lūpos prisupusios bučiniui. Juodi ir vešlūs, banguoti, švelniai garbanoti jos plaukai krito ant nuogų pečių ir siekė stambias krūtis. Net ant kauburio virš tarpkojo jos plaukai buvo švelnūs ir garbanoti. — Pasilik šiąnakt su manimi, sere. Dar daug ko turiu tave išmokyti.
  — Jau ir taip per daug iš tavęs išmokau.
  — Tuomet už pamokas, rodos, buvai dėkingas, sere. Ar tikrai neskubi į kitą lovą, pas kitą moterį? Pasakyk man, kas ji tokia. Dėl tavęs susikausiu su ja nuogomis krūtimis, peilis prieš peilį. — Ji nusišypsojo. — Nebent ta moteris — Smėlio Gyvatė. Jei taip, mudvi tave dalysimės. Savo pusseseres labai myliu.
  — Juk žinai, kad neturiu jokios kitos moters. Tik… pareigą.
  Ji pasivertė, atsirėmė alkūne į patalus ir pakėlė į Arį dideles, juodas, žvakių liepsnoje spindinčias akis.
  — Tą bjaurią kalę? Pažįstu ją. Jos tarpkojis sausas kaip dulkės, o bučiniai palieka kraujuojančias žaizdas. Bent kartą leisk pareigai miegoti vienai ir pasilik nakvoti pas mane.
  — Mano vieta — rūmuose.
  Ji atsiduso.
  — Ten, kur kita tavo princesė. Verti mane pavyduliauti. Rodos, ją myli labiau už mane. Ta mergaitė tau gerokai per jauna. Tau reikia moters, ne mažos mergaitės, bet, jei tave tai jaudina, galiu vaidinti tyrą ir nekaltą.
  — Neturėtum kalbėti tokių dalykų. — Nepamiršk, kad ji dornietė. Žemupyje buvo manoma, jog dorniečiai vyrai tokio karšto kraujo, o moterys tokios laukinės ir pasileidusios nuo maisto, kurį valgo. Aštrieji pipirai ir keisti prieskoniai kaitina kraują ir ji nieko negali padaryti. — Myliu Mirselą kaip dukterį. — Aris negalėjo turėti nei dukters, nei žmonos. Užtat vilkėjo puikų baltą apsiaustą. — Netrukus iškeliausime į Vandenų Sodus.
  — Kada nors, — linktelėjo ji, — bet kadangi gerai pažįstu savo tėvą, tai viskas užtruks keturis kartus ilgiau, nei turėtų. Jei jis sako ketinąs išvykti rytoj, gali būti ramus, kad praeis dvi savaitės. Patikėk, Soduose jausies vienišas. Beje, kur tas jaunas narsus riteris, kuris sakėsi mano glėbyje norintis praleisti visą likusį gyvenimą?
  — Kai tai sakiau, buvau girtas.
  — Buvai išgėręs vos tris taures vandeniu atskiesto vyno…
  — Buvau apgirtęs nuo tavęs. Jau dešimt metų… nuo tos dienos, kai apsivilkau baltąjį apsiaustą, nebuvau palietęs jokios moters, išskyrus tave… Nežinojau, kas yra meilė, o dabar… aš bijau.
  — Ko gali bijoti mano baltasis riteris?
  — Baiminuosi dėl savo garbės, — atsakė jis, — ir dėl tavosios.
  — Savo garbe pasirūpinsiu pati. — Ji priglaudė pirštą prie krūties spenelio ir palengva ėmė sukti juo ratus. — Ir, jei reikės, savo malonumais taip pat. Esu suaugusi moteris.
  Ji tikrai buvo suaugusi, tuo nederėjo abejoti. Matyti ją čia, pūkų pataluose, geismingai besišypsančią, žaidžiančią savo krūtimis… ar kurios nors kitos moters krūtų speneliai buvo tokie dideli ir tokie jautrūs? Aris negalėjo ramiai į juos žiūrėti — troško juos suspausti, čiulpti, kol sustandės, sudrėks ir ims blizgėti…
  Jis nusuko akis. Apatiniai jo drabužiai gulėjo išdriekti ant kilimų. Riteris pasilenkė jų pasiimti.
  — Tau dreba rankos, — atkreipė dėmesį ji. — Manau, jos mieliau glamonėtų mane. Ar tau tikrai taip skubu apsirengti, sere? Man labiau patinki toks, koks dabar esi. Lovoje, nuogi, mes visada būname savimi, vyras ir moteris, meilužiai, vienas kūnas ir tokie artimi, kokie tik gali būti du žmonės. O apsivilkę drabužius tampame skirtingais žmonėmis. Aš mieliau būčiau kūnas ir kraujas, o ne šilkai ir papuošalai, o tu… tu nesi baltas apsiaustas, sere.
  — Esu, — paprieštaravo seras Aris. — Tas apsiaustas — mano asmenybės esmė. Ir mūsų abiejų labui šie santykiai turi baigtis. Jei kas nors sužinotų…
  — …pamanytų, kad tu laimingas žmogus.
  — Pamanytų, kad sulaužiau priesaiką. O jei kas nors nueitų pas tavo tėvą ir papasakotų jam, kad nuplėšiau tau garbę?
  — Mano tėvui prikišti galima daug ką, tik ne kvailumą. Nekaltybę praradau su Pavainikiu iš Dievų Malonės, kai mudviem buvo keturiolika metų. Žinai, ką apie tai sužinojęs padarė mano tėvas? — Prisitraukusi patalus, ji tvirtai juos suspaudė ir pakėlė prie smakro, prisidengdama nuogumą. — Nieko. Mano tėvui puikiai sekasi nedaryti nieko. Jis tai vadina mąstymu. Pasakyk man tiesą, sere, kas tau neduoda ramybės: mano nuplėšta garbė ar… tavoji?
  — Abi. — Jos kaltinimas Arį įžeidė. — Todėl šis kartas mudviem turi būti paskutinis.
  — Ir anksčiau taip sakei.
  Sakiau ir kalbėjau rimtai. Bet esu silpnas, kitaip dabar manęs čia nebūtų. Tačiau Aris negalėjo jai to pasakyti, mat jautė, kad tokia moteris kaip ji silpnumą niekina. Ji panašesnė į savo dėdę, o ne į tėvą. Jis nusisuko ir rado ant kėdės kybančią savo dryžuotą, šilkinę, apatinę tuniką. Paskubomis traukdama šį drabužį žemyn nuo pečių, ji perplėšė audinį vos ne iki bambos.
  — Ji nepataisomai sugadinta, — pasiskundė Aris. — Kaip man ją dabar apsivilkti?
  — Nugara į priekį, — pasiūlė išeitį ji. — Kai apsivilksi viršutinius drabužius, niekas nematys, kad ji perplėšta. Gal mažoji princesė tau ją susius. O gal man į Vandenų Sodus nusiųsti naują?
  — Nesiųsk man jokių dovanų. — Tai būtų tik atkreipę žmonių dėmesį. Krestelėjęs apatinę tuniką, Aris apsivilko ją nugara į priekį. Šilkas apgaubė jo kūną vėsa, tik prilipo prie nugaros, kurią ji buvo apdraskiusi. Tunika turėjo jam dar patarnauti, bent jau kol grįš į rūmus. — Aš tik noriu baigti šį… šį…
  — Ar mandagiai elgiesi, sere? Tu mane skaudini. Imu manyti, jog visi tavo ištarti meilės žodžiai buvo melagingi.
  Niekada nebūčiau tau melavęs. Seras Aris pasijuto taip, lyg būtų gavęs antausį.
  — Dėl ko, jei ne dėl meilės, būčiau atsisakęs garbės? Kai esu su tavimi, man… man sunku mąstyti, tu įkūniji visas mano svajones, bet…
  — Žodžiai — kaip vėjas. Jei myli, nepalik manęs.
  — Aš prisiekiau…
  — …nevesti ir neturėti vaikų. Ką gi, išgėriau mėnulio arbatos, be to, žinai, kad negaliu už tavęs tekėti. — Ji nusišypsojo. — Bet galbūt leisiuosi įkalbama laikyti tave savo meilužiu.
  — Dabar iš manęs šaipaisi.
  — Galbūt. Truputį. Manai, esi vienintelis karaliaus sargybos riteris, mylėjęs moterį?
  — Visuomet atsirasdavo vyrų, kuriems ištarti priesaiką būdavo lengviau, nei jos laikytis, — pripažino jis. Seras Borosas Blauntas buvo pramynęs taką į Šilko gatvę, o seras Prestonas Grynfildas nuolat lankydavosi audinių pirklio namuose, kai tik šeimininkas išvykdavo, bet Aris nieku gyvu nebūtų kalbėjęs apie prisiekusių brolių silpnybes ir daręs jiems gėdą. — Seras Terensas Toinas buvo užkluptas lovoje su savo karaliaus meiluže, — užuot kalbėjęs apie karaliaus sargybos vyrus, tarė jis. — Seras Terensas prisiekė, kad tai — meilė, bet tas ryšys jiems abiem kainavo gyvybę, prisidėjo prie jo giminės žlugimo ir pražudė kilniausią kada nors žemėje gyvenusį riterį.
  — Taip, o kur dar Lukamoras Gašlusis su savo trimis žmonomis ir šešiolika vaikų? Kai išgirstu tą dainą, mane visada suima juokas.
  — Tiesa ne tokia juokinga. Kol buvo gyvas, niekas niekada nevadino jo Lukamoru Gašliuoju. Jo vardas buvo seras Lukamoras Stiprusis, o visas jo gyvenimas buvo melas. Kai paaiškėjo apgaulė, prisiekusieji broliai patys jį iškastravo, o Senasis karalius išsiuntė prie Sienos. Tie šešiolika vaikų buvo palikti lieti ašarų. Jis nebuvo tikras riteris, kaip ir Terensas Toinas…
  — O Drakono riteris? — Ji nubloškė patalus ir nuleido kojas ant grindų. — Sakei, jis buvo kilniausias kada nors žemėje gyvenęs riteris, o juk įsitempė savo karalienę į lovą ir pradėjo su ja vaiką.
  — Aš tuo netikiu, — įsižeidęs tarė Aris. — Kalbos apie princo Eimono ir karalienės Neiris išdavystę tebuvo pasaka, melas, kurį paskleidė jo brolis, norėjęs, kad kilmingo sūnėno vietą užimtų jo nesantuokinis sūnus. Ne veltui Eigonas buvo vadinamas Nevertuoju. — Radęs kardasaitį, Aris prisijuosė jį ir užsisegė. Nors prie šilkinės dornietiškos tunikos jis atrodė keistai, įprastas ilgojo kalavijo ir durklo svoris priminė Ariui, kas jis toks. — Manęs žmonės neprisimins kaip Ario Nevertojo, — pareiškė jis. — Aš savo apsiausto nesutepsiu.
  — Ak, taip, — atsiduso ji, — tas puikusis baltasis apsiaustas… Pamiršti, kad mano senelio brolis taip pat tokį dėvėjo. Kai jis mirė, buvau dar maža, ir vis dėlto jį prisimenu. Jis buvo aukštas kaip bokštas ir kutendavo mane tol, kol iš juoko imdavau dusti.
  — Niekada neturėjau garbės pažinoti princo Levaino, — tarė seras Aris, — bet visi sutinka, kad jis buvo didis riteris.
  — Didis riteris, turėjęs meilužę. Dabar ji jau sena, bet sakoma, kad jaunystėje buvo reto grožio moteris.
  Princas Levainas? Šios istorijos seras Aris dar nebuvo girdėjęs. Tai jį pribloškė. Terenso Toino išdavysė ir Lukamoro Gašliojo nuopuolis buvo aprašyti Baltojoje knygoje, tačiau princui Levainui skirtame puslapyje apie moterį net nebuvo užsiminta.
  — Mano dėdė visada sakydavo, jog vyro vertę lemia kalavijas rankoje, o ne daiktas tarp kojų, — kalbėjo ji, — tad liaukis kaip koks šventeiva pasakojęs man apie suteptus apsiaustus; Tavo garbę suteršė ne mūsų meilė, o pabaisos, kuriems tarnavai, ir žvėrys, kuriuos vadinai savo broliais.
  Šis kirtis buvo pernelyg skaudus.
  — Robertas nebuvo pabaisa.
  — Į sostą jis įžengė per vaikų lavonus, — neatlyžo ji, — nors, tavo tiesa, Džofriui jis neprilygo.
  Džofris… Jis buvo gražus vaikinas, pagal savo amžių aukštas ir stiprus, bet daugiau apie jį negalėjai pasakyti nieko gero. Seras Aris vis dar susigėsdavo prisiminęs visus tuos kartus, kai, Džofrio įsakytas, mušdavo vargšę Starkų mergaitę. Kai lydėti Mirselą į Dorną Tirionas pasirinko jį, seras Aris iš dėkingumo uždegė Karžygiui žvakę.
  — Džofris negyvas, Kipšas jį nunuodijo. — Jis niekada nebūtų pagalvojęs, kad Tirionas galėtų ryžtis tokiam baisiam nusikaltimui. — Dabar karaliaus soste sėdi Tomenas, o jis visai nepanašus į savo brolį.
  — Nei į savo seserį.
  Tai buvo tiesa. Tomenas buvo geraširdis berniukas ir visada stengėsi elgtis oriai, bet paskutinį kartą seras Aris matė jį verkiantį prieplaukoje. Mirsela neišliejo nė vienos ašaros, nors tai jai teko palikti namų židinį ir savo mergyste sutvirtinti sudarytą sąjungą. Tiesą sakant, princesė buvo narsesnė už savo brolį, gudresnė ir labiau pasitikinti savimi. Ji buvo nuovokesnė ir mokėjo mandagiau elgtis. Jos niekas niekada nebaugindavo, net Džofris. Iš tiesų moterys visuomet yra stipresnės. Seras Aris galvojo ne tik apie Mirselą, bet ir apie jos bei savo motiną, apie Erškėčių karalienę, apie gražiąsias ir mirtinai pavojingas Raudonosios Angies dukteris, Smėlio Gyvates. Ir apie princesę Arianą Martel, ypač apie ją.
  — Neneigsiu, kad tu teisi, — dusliai ištarė Aris.
  — Neneigsi? Ir negalėtum! Mirselą tinkamesnė užimti sostui…
  — Pirmenybė teikiama sūnui, ne dukteriai.
  — Kodėl? Kuris dievas tai nustatė? Aš esu savo tėvo įpėdinė. Gal man atsisakyti šios teisės savo brolių naudai?
  — Tu iškreipi mano žodžius. Niekada nesakiau, kad… Dorne viskas kitaip. O Septynių Karalysčių dar niekada nevaldė moteris.
  — Pirmasis Viseiris ketino paskirti įpėdine savo dukterį Reinirą, juk nemėginsi to neigti? Bet karaliui gulint mirties patale karaliaus sargybos lordas vadas nusprendė, jog turi būti kitaip.
  Seras Kristonas Koulas. Kristonas įtakingasis suteikė pirmenybę broliui, o ne seseriai, supriešino karaliaus sargybos vyrus ir sukėlė siaubingą karą, kurį vėliau dainiai pavadino Drakonų Šokiu. Vieni sakė, kad jis tai padarė skatinamas ambicijų, mat princas Eigonas buvo sukalbamesnis nei užsispyrėlė jo sesuo. Kiti kalbėjo, kad seras Kristonas pasielgė taip vedamas kilnių motyvų, ir tvirtino, girdi, jis gynęs senąjį andalų paprotį. O kai kas šnekėjo, jog, prieš apsivilkdamas baltą apsiaustą, seras Kristonas buvo princesės Reiniros meilužis ir troško atkeršyti moteriai, kuri jį atstūmė.
  — Kristonas Įtakingasis labai nusikalto, — tarė seras Aris, — ir labai brangiai už tai sumokėjo, bet…
  — …bet galbūt Septynetas atsiuntė tave čia, kad vienas baltasis riteris ištaisytų tai, ką sugadino kitas. Juk žinai, kad grįždamas į Vandenų Sodus tėvas ketina drauge pasiimti ir Mirselą, tiesa?
  — Nes nori apsaugoti princesę nuo tų, kurie galėtų jai pakenkti.
  — Ne. Nes nori paslėpti ją nuo tų, kurie norėtų ją karūnuoti. Jei princas Oberinas Angis būtų gyvas, savo rankomis uždėtų jai ant galvos karūną, bet mano tėvui trūksta drąsos. — Ji atsistojo. — Sakai, myli tą mergaitę kaip tikrą savo dukterį? Ar leistum iš savo dukters atimti jos teises ir uždaryti ją kalėjime?
  — Vandenų Sodai — ne kalėjimas, — nedrąsiai paprieštaravo Aris.
  — Manai, kad kalėjime negali būti fontanų ir figmedžių? Ir vis dėlto, kai mergaitė ten nukeliaus, jai nebus leidžiama išvykti. Tau — taip pat. Hota tuo pasirūpins. Tu jo nepažįsti taip gerai, kaip aš. Suirzęs jis gali būti tikrai pavojingas.
  Seras Aris suraukė antakius. Tas augalotas norvošis kapitonas randuotu veidu visada versdavo jaustis jį labai nejaukiai. Sklando gandai, kad jis miega pasidėjęs šalia savo didįjį kirvį.
  — Ką patartum man daryti?
  — Tai, ką esi prisiekęs. Ginti Mirselą iki paskutinio kraujo lašo. Ginti ją ir… jos teises. Uždėti jai ant galvos karūną.
  — Aš daviau priesaiką!
  — Džofriui. Ne Tomenui.
  — Tu teisi, bet Tomenas geros širdies berniukas. Jis bus geresnis karalius nei Džofris.
  — Bet ne geresnis už Mirselą. Ji taip pat tą berniuką myli. Žinau, ji neleis, kad jam nutiktų kas nors bloga. Vėtrų Gūžta teisėtai priklauso jam, nes lordas Renlis įpėdinio nepaliko, o lordas Stanis jau senas žmogus. Ilgainiui tam berniukui iš savo ledi motinos atiteks ir Kasterlių Uola. Jis bus didingiausias lordas visoje karalystėje, bet… teisė užimti Geležinį sostą priklauso Mirselai.
  — Teisė… Na, nežinau…
  — Aš žinau. — Jai atsistojus, ilgi, juodi ir vešlūs jos plaukai nusviro ir pasiekė strėnas. — Eigonas Drakonas įkūrė karaliaus sargybą ir sugalvojo įžadus, tačiau ką vienas karalius padaro, kitas gali atšaukti arba pakeisti. Kadaise karaliaus sargyboje būdavo tarnaujama iki gyvos galvos, bet Džofris atleido serą Baristaną, kad jo apsiaustą galėtų atiduoti savo šuniui. Mirsela norėtų, kad būtum laimingas, be to, ir mane labai mėgsta. Jei paprašysime, ji leis mudviem susituokti. — Ariana apkabino Arį ir priglaudė galvą jam prie krūtinės. Jos viršugalvis vos siekė jam smakrą. — Jei taip nori, galėsi turėti ir savo baltąjį apsiaustą, ir mane.
  Ji drasko man širdį.
  — Žinai, kad noriu, bet…
  — Esu Dorno princesė, — dusliai tarė ji, — tad tau nedera versti mane maldauti.
  Seras Aris užuodė jos plaukų aromatą ir jautė, kaip prigludusi jam prie krūtinės tuksi jos širdis. Jo kūnas atsiliepė į jos artumą ir Aris neabejojo, kad ji taip pat tai jaučia. Paskui, uždėjęs rankas mylimajai ant pečių, susigriebė, kad ji virpa.
  — Ariana… Mano princese… Kas yra, meile mano?
  — Ar dar reikia sakyti, sere? Aš bijau. Vadini mane „meile“, bet, kai man tavęs labiausiai reikia, atstumi. Ar taip blogai, kad trokštu turėti riterį, kuris mane saugotų?
  Aris dar niekada negirdėjo jos taip kalbant ir suprato, jog princesė labai pažeidžiama.
  — Ne, — papurtė galvą jis, — bet tavo saugumu rūpinasi tėvo sargyba, tad kodėl…
  — Tėvo sargybinių aš ir bijau. — Kelias akimirkas ji atrodė jaunesnė už Mirselą. — Tai mano tėvo sargybiniai sukaustė grandinėmis ir uždarė mano mielas pusseseres.
  — Ne, grandinėmis nesukaustė. Girdėjau, kad joms nieko netrūksta.
  Ji niekinamai nusijuokė.
  — Ar matei jas? Ar žinai, kad tėvas neleidžia man su jomis pasimatyti?
  — Jos kalba išdavikiškai ir kursto karą…
  — Loresai šešeri, Dorėjai — aštuoneri. Kokį karą jos gali sukurstyti? Ir vis dėlto mano tėvas įkalino mergaites drauge su jų seserimis. Baimė net stiprius vyrus verčia daryti tai, ko jie niekada nedarytų, o mano tėvas niekada nebuvo stiprus. Ari, mielasis, išklausyk manęs vardan meilės, kurią sakaisi man jauti. Niekada nebuvau tokia narsi, kaip mano pusseserės, mat gimiau iš silpnesnės sėklos, tačiau mudvi su Tajene esame vienmetės ir nuo pat vaikystės artimos kaip seserys. Mudvi paslapčių neturėjome. Tėvas įkalino ją, tad gali įkalinti ir mane, be to, ir dėl tos pačios priežasties… dėl Mirselos.
  — Tavo tėvas niekuomet taip nepasielgtų.
  — Tu mano tėvo nepažįsti. Nuo tos dienos, kai išvydau šį pasaulį neturėdama koto, aš jį tik nuviliu. Jau kelis kartus jis mėgino ištekinti mane už bedančių žilabarzdžių senių, vieno už kitą niekingesniu. Tiesa, niekada neliepė man tekėti, bet vien siūlomi jaunikiai įrodo, kad jis manęs negerbia.
  — Vis tiek esi jo įpėdinė.
  — Ar tikrai?
  — Išvykdamas į Vandenų Sodus valdyti Saulės Ietį jis palieka tau, ar ne?
  — Valdyti? Ne. Pilies valdytoju jis paskiria savo pusbrolį, serą Manfrį, senešalu — seną aklą Rikasą, prievaizdams liepia rinkti muitus bei mokesčius ir nešti juos suskaičiuoti iždininkei, Alisai Ledibrait, sargybiniams įsako palaikyti tvarką šešėlių mieste, teisėjams — sėdėti teismuose ir teisti, o meisteriui Mailsui paveda rūpintis visais laiškais, nereikalaujančiais asmeniško princesės dėmesio. Vadovauti jiems visiems jis palieka Raudonąją Angl. Man būna pavedama rengti puotas ir pasilinksminimus, taip pat užimti garbingus svečius. Kartą per dvi savaites Oberinas vykdavo į Vandenų Sodus. Mane jis pasikviesdavo dukart per metus. Ir kartą tėvas man aiškiai pasakė, kad ne tokio įpėdinio nori. Mūsų įstatymai jį varžo, bet žinau, kad jam būtų mieliau įpėdiniu paskirti mano brolį.
  — Tavo brolį? — Seras Aris pirštais palietė jai pasmakrę ir privertė pakelti galvą, kad galėtų atidžiai pažvelgti į akis. — Kalbi ne apie Tristaną, ar ne? Jis dar visai vaikas.
  — Ne apie Trisą. Turiu omenyje Kventiną. — Juodos kaip nuodėmė jos akys žvelgė drąsiai, nemirksėdamos. — Tiesą žinojau nuo keturiolikos metų, nuo tos dienos, kai nuėjau pas tėvą į menę palinkėti jam labos nakties ir pabučiuoti, bet ten jo neradau. Vėliau sužinojau, kad jį pasikvietė motina. Išeidamas jis paliko degančią žvakę. Priėjusi jos užpūsti, po žvake radau pakištą nebaigtą laišką — laišką mano broliui Kventinui, kuris tuo metu gyveno Ironvude. Tėvas liepė Kventinui daryti viską, ko iš jo reikalauja meisteris ir kovų meistras, nes „vieną gražią dieną sėdėsi ten, kur sėdžiu aš, ir valdysi visą Dorną, o valdovas turi būti stiprus ir dvasia, ir kūnu“. — Švelniu Arianos skruostu nusirito ašara. — Tai buvo tėvo ranka parašyti žodžiai. Jie liko mano atmintyje tarsi įdagas. Tą ir daug kitų naktų verkdavau tol, kol netekusi jėgų užmigdavau.
  Seras Aris Kventino Martelio dar nepažinojo. Nuo mažumės princą auklėjo ir mokė lordas Ironvudas, berniukas tarnavo pas jį pažu, paskui ginklanešiu ir net į riterius mieliau leidosi pakeliamas lordo Ironvudo, o ne Raudonosios Angies. Jei būčiau tėvas, taip pat norėčiau, kad įpėdiniu taptų mano sūnus, pagalvojo Aris, bet jis girdėjo skausmą jos balse ir žinojo, kad jei pasakytų, ką galvoja, prarastų Arianą amžinai.
  — Gal tu neteisingai supratai? — gūžtelėjo jis. — Tada buvai dar maža mergaitė. Gal princas taip rašė tik norėdamas paraginti tavo brolį stropiau mokytis?
  — Tu taip manai? Tuomet pasakyk, kur Kventinas dabar?
  — Dabar princas su lordo Ironvudo kariuomene yra Kaulų kelyje, — atsargiai rinkdamas žodžius pasakė Aris. Bent jau taip jam sakė senasis Saulės Ieties pilies valdytojas, kai jis atvyko į Dorną. Tą patį pakartojo ir meisteris švelnia kaip šilkas barzda.
  Ariana papurtė galvą.
  — Tėvas nori, kad mes tuo tikėtume, bet aš turiu draugų, kurie sako ką kita. Mano brolis, apsimetęs paprastu pirkliu, persikėlė per Siaurąją jūrą. Kodėl?
  — Iš kur man žinoti? Priežasčių gali būti daugybė…
  — Arba tik viena. Ar žinai, kad Auksinis būrys nutraukė sutartį su Myru?
  — Samdomi kalavijuočiai dažnai nutraukia sutartis.
  — Tik ne Auksinis būrys. „Mūsų žodis — vertas aukso“, — štai koks pagyrūniškas jų šūkis nuo Aštriojo Plieno laikų. Myras netrukus pradės karą su Lysu ir Tirošiu. Kam nutraukti sutartį, garantuojančią dosnų atlygį ir pergalės grobį?
  — Gal Lysas pasiūlė jiems geresnį atlygį? Arba Tirošis…
  — Ne, — tarė ji. — Jei kalbėtume apie bet kurį kitą samdomą ginkluotą būrį, taip, aš tuo patikėčiau. Dauguma samdomų kalavijuočių į kitą pusę pereitų už pusę papildomo varioko. Bet Auksinio būrio vyrai ne tokie. Tai ištremtųjų ir tremtinių sūnų brolija, kuriuos vienija prisiminimai apie Aštrųjį Plieną. Ne mažiau nei aukso, jie trokšta turėti namus. Tai žino ir lordas Ironvudas. Jo protėviai kovėsi petys į petį su Aštriuoju Plienu per visus tris Blekfairo sukilimus. — Ariana paėmė Arį už rankos ir tvirtai sunėrė jųdviejų pirštus. — Ar esi matęs Tolandų iš Šmėklų Kalvos giminės ženklą?
  Ariui prireikė kelių akimirkų prisiminti.
  — Drakonas, ryjantis savo uodegą?
  — Drakonas simbolizuoja laiką. Jis neturi nei pradžios, nei pabaigos, tad visi įvykiai kartojasi. Andersas Ironvudas — tai atgimęs Kristonas Koulas. Jis šnabžda mano broliui į ausį, kad tėvui mirus valdyti turėtų jis, kad vyrams nedera klauptis prieš moteris… kad Ariana apskritai neverta sosto, nes yra tokia užsispyrusi ir valdoma aistrų. — Ji ryžtingai nusibraukė plaukus nuo veido. — Taigi abiejų tavo princesių interesai sutampa, sere… jos abi dalijasi riterį, kuris sakosi abi jas mylintis, bet dėl jų nekovosiantis.
  — Kovosiu. — Seras Aris priklaupė. — Mirsela tikrai yra vyresnė ir labiau tinka sostui užimti. Kas gins šią jos teisę, jei ne karaliaus sargyba? Mano kalavijas, gyvenimas, garbė — viskas priklauso jai ir… tau, mano širdies džiaugsme. Prisiekiu, kol turėsiu jėgų pakelti kalaviją, niekas nepaverš tavo prigimtinės teisės į karūną. Aš tavo paslaugoms. Ko iš manęs nori?
  — Visko. — Ariana atsiklaupė ir jį pabučiavo. — Visko, mano meile, mano tikroji meile, mano saldžioji ir amžina meile. Bet pirmiausia…
  — Tik paprašyk, viską padarysiu.
  — … Mirsela.

  # Brienė

  Akmenų siena buvo sena ir aptrupėjusi, bet pamačiusiai ją kitame lauko gale Brienei net plaukai pasišiaušė.
  Tai štai kur slėpėsi lankininkai, nužudę vargšą Kleosą Frėjų… — dingtelėjo jai. Tačiau už pusės mylios ji prajojo kitą sieną, labai panašią į pirmąją, ir ėmė abejoti. Provėžų išmaltas kelias vingiavo, o pliki rudi medžiai atrodė kitaip nei žaliuojantys, kuriuos ji prisiminė. Ar jau prajojo tą vietą, kur seras Džeimis pačiupęs išsitraukė iš makštų savo pusbrolio kalaviją? Kur miškas, kuriame jiedu kovėsi? Kur upokšnis, kuriame jie taškėsi ir kapojosi, kol prisišaukė Smarkiuosius Vyrukus?
  — Miledi… Sere… — Podrikas, rodos, vis neapsisprendė, kaip į ją kreiptis. — Ko ieškai?
  Šmėklų…
  — Sienos, pro kurią kadaise jojau. Nesvarbu… — Tada seras Džeimis dar turėjo abi plaštakas. Kaip aš jo nekenčiau už tas kandžias pastabas ir šypsnius. — Tyliau, Podrikai. Šiuose miškuose vis dar gali būti bastūnų.
  Vaikinukas apmetė žvilgsniu plikus rudus medžius, šlapius lapus ir dumbliną kelią prieš akis.
  — Turiu ilgąjį kalaviją. Galiu kautis.
  Tu nemoki gerai kautis. Brienė abejojo ne vaikino drąsa, o jo įgūdžiais. Gal jis ir buvo ginklanešys, — bent jau taip save vadino, — bet vyrai, kuriems tarnavo, visiškai juo nesirūpino.
  Jiedviem keliaujant iš Prieblandos Slėnio, Brienė žodis po žodžio išpešė visą Podriko gyvenimo istoriją. Jis buvo kilęs iš menkesnės Peinų giminės atšakos, iš jaunesniojo sūnaus parūpinto ūglio. Jo tėvas visą gyvenimą tarnavo ginklanešiu pas turtingesnius pusbrolius, o Podriką pradėjo su smulkaus pirklio dukterimi, kurią vedė prieš išjodamas į Greidžojaus sukilimą, kitaip sakant, — į mirtį. Kai Podrikui buvo ketveri, motina paliko jį vienam iš tų pusbrolių, kad galėtų lėkti paskui keliaujantį dainių, kuris užtaisė jai dar vieną vaiką. Podrikas neatsiminė, kaip motina atrodo. Tėvą vaikinui atstojo seras Sedrikas Peinas, nors iš nerišliai pasakojamos istorijos Brienė susidarė įspūdį, jog pusbrolis Sedrikas elgėsi su Podriku veikiau kaip su tarnu, o ne kaip su sūnumi. Kai Kasterlių Uola pasišaukė savo vėliavininkus, riteris pasiėmė Podriką kartu, kad prižiūrėtų jo žirgą ir blizgintų šarvus. Netrukus upių kraštuose, kaudamasis lordo Taivino kariuomenėje, seras Sedrikas žuvo.
  Atsidūręs vienas, toli nuo namų ir be skatiko kišenėje, vaikinukas prisidėjo prie nevykusio storulio riterio, vardu seras Lorimeris Pilvočius, priklausančio lordo Lefordo karinėms pajėgoms, kurių užduotis buvo saugoti vilkstinę su maisto atsargomis. „Tie, kurie saugo maisto atsargas, visada geriausiai valgo“, — mėgdavo kartoti seras Lorimeris, kol buvo sučiuptas su sūdytu kumpiu, nugvelbtu iš asmeninių lordo Taivino atsargų. Lordas Taivinas, norėdamas pamokyti plėšikautojus, nusprendė jį pakarti. Podrikas irgi ragavo to kumpio, tad būtų pajutęs ir virvės stangrumą, bet jį išgelbėjo giminės vardas. Podriką ėmė globoti seras Kevanas Lanisteris, o vėliau pasiuntė vaikinuką tarnauti ginklanešiu pas savo sūnėną Tirioną.
  Seras Sedrikas išmokė Podriką prižiūrėti žirgą ir patikrinti, ar į pasagas neįstrigę akmenukų, o seras Lorimeris išmokė jį vogti, bet nei vienas, nei kitas nė nesiteikė pamokyti jo kautis kalaviju. Kai jiedu grįžo į dvarą, Kipšas bent jau nusiuntė Podriką pas Raudonosios pilies kovų meistrą. Bet, kilus maištams dėl duonos, seras Aronas Santagaras netrukus buvo nužudytas ir Podriko pratybos su kalaviju baigėsi.
  Norėdama pažiūrėti, ką Podrikas geba, Brienė iš nulūžusių šakų išdrožė du kalavijus. Ir maloniai nustebo įsitikinusi, kad nors vaikinukas tylenis, bet rankas turi mitrias. Nors drąsus ir dėmesingas, Podrikas dėl nuolatinio maisto stygiaus buvo sulysęs ir jam trūko jėgos. Jei, kaip tvirtino, jis tikrai dalyvavo Juodųjų Vandenų mūšyje ir liko gyvas, tai, matyt, tik dėl to, kad niekam netoptelėjo, jog jį verta nužudyti.
  — Gali vadinti save ginklanešiu, — pasakė ji Podrikui, — bet esu mačiusi perpus jaunesnių pažų, kurie tave sudorotų kaip šiltą vilną. Jei liksi su manimi, beveik kiekvieną vakarą eisi miegoti su pūslėmis ant delnų ir mėlynėmis ant rankų, be to, jausiesi toks sustingęs ir taip prikultas, kad sunkiai užmigsi. O tu to nenori.
  — Noriu, — užsispyrė vaikinas. — Labai to noriu. Mėlynių ir pūslių. Tai yra nenoriu, bet… noriu. Sere… Miledi…
  Kol kas jis laikėsi duoto žodžio, o Brienė laikėsi savojo. Podrikas nesiskundė. Kaskart, kai ant dešinės rankos delno atsirasdavo nauja pūslė, jausdavo pareigą išdidžiai parodyti ją Brienei. Be to, jis gerai rūpinosi arkliais. Ir vis tiek jis ne ginklanešys, primindavo sau Brienė, o aš ne riteris, kad ir kiek kartų jis kreiptųsi į mane „sere“. Ji būtų pravijusi Podriką, bet šis neturėjo kur eiti. Be to, nors ir sakė nežinantis, kur pabėgo Sansa Stark, galėjo būti, jog vaikinas žinojo daugiau, nei pats suprato. Kokia nors atsitiktinė, pusiau prisiminta pastaba galėjo labai palengvinti Brienei paieškas.
  — Sere… Miledi… — Podrikas ištiesė ranką. — Ten, prįekyje, vežimas.
  Brienė ir pati jį matė: medinį, dviratį, jaučių traukiamą vežimą aukštais kraštais. Įsikinkę į viržius, vyras ir moteris provėžomis traukė vežimą link Mergelių Duburio. Rodos, valstiečiai.
  — Pristabdyk arklį, — liepė ji vaikinui. — Jie gali palaikyti mus bastūnais. Nešnekėk daugiau, nei būtina, ir būk mandagus.
  — Gerai, sere. Būsiu mandagus. Miledi…
  Rodos, mintis, kad galėtų būti palaikytas bastūnu, vaikinui labai patiko.
  Brienei ir Podrikui prijojus, valstiečiai nepatikliai juos nužvelgė, bet kai Brienė aiškiai parodė neketinanti jų skriausti, jie leido jai joti šalia.
  — Turėjome jautį, — jiems traukiant per piktžolių prižėlusius laukus, skysto dumblo balas ir sudegusius suanglėjusius medžius, paaiškino senis, — bet vilkai jį atėmė ir paspruko. — Jis įsiręžęs traukė vežimą ir nuo tų pastangų jo veidas buvo įraudęs. — Be to, jie pasiėmė ir mūsų dukrą, pasinaudojo ja, bet po mūšio prie Prieblandos Slėnio ji grįžo pėsčiomis. O jautis negrįžo. Manau, vilkai jį sušveitė.
  Moteris beveik neturėjo ko pridurti. Ji už vyrą buvo jaunesnė dvidešimčia metų, tačiau nepratarė nė žodžio, tik žiūrėjo į Brienę taip, kaip būtų žiūrėjusi į dvigalvį veršelį. Tarto Mergelei toks žvilgsnis jau buvo pažįstamas. Ledi Stark elgėsi su ja maloniai, bet dauguma kitų moterų buvo tokios pat žiaurios kaip ir vyrai. Brienė nebūtų galėjusi pasakyti, kas ją labiau žeidė: gražuolės merginos savo kandžiais liežuviais ir šiurkščiu juoku, ar lediniais žvilgsniais ją varstančios ledi, panieką slepiančios po mandagumo kauke. Bet blogiausiai elgdavosi prasčiokės moterys.
  — Kai pastarąjį kartą mačiau Mergelių Duburį, jis buvo visiškai sugriautas, — tarė Brienė. — Vartai išlaužti, pusė miesto paleista pelenais.
  — Dabar jau nemažai atstatyta. Tas Tarlis — griežtas žmogus, bet narsesnis lordas už Mutoną. Miškuose vis dar yra bastūnų, bet ne tiek daug, kaip anksčiau. Pavojingiausius Tarlis sučiupo ir tuo savo dideliu kalaviju nurentė galvas. — Senis nusisukęs nusispjovė. — Ar nematėte kelyje bastūnų?
  — Nė vieno.
  Bent jau ne šį kartą. Kuo toliau nuo Prieblandos Slėnio, tuo kelias buvo tuštesnis. Visi keliauninkai, šmėstelėję jiems prieš akis, pranyko miškuose nespėjus jų pasivyti, išskyrus tik stambų barzdotą septoną, kurį jie sutiko traukiantį į pietus kartu su keturiomis dešimtimis sekėjų žaizdotomis kojomis. Užeigos, pro kurias jie prajojo, buvo arba apiplėštos ir apleistos, arba paverstos gerai įtvirtintomis stovyklomis. Vakar jiedu sutiko vieną būrį lordo Rendilo sargybinių, iki dantų apsiginklavusių didlankiais ir ietimis. Kol kapitonas kvotė Brienę, raiteliai juos apsupo, tačiau galop jiems buvo leista joti savo keliu.
  — Pasisaugok, moterie. Kiti sutikti vyrai gali ir nebūti tokie kilnūs, kaip mano vaikinai. Skalikas su šimtu bastūnų persikėlė per Trišakį, sklinda kalbos, kad jie prievartauja kiekvieną sutiktą moteriškę ir atminimui nusipjauna papus.
  Brienė jautėsi įpareigota šį perspėjimą perduoti ūkininkui ir jo žmonai. Jai tai pasakius, vyras linktelėjo, o baigus kalbėti, nusispjovė ir atsakė:
  — Šunis, vilkus ir liūtus — tegul visus juos traukia Kiti. Tie bastūnai tikrai nedrįs artintis prie Mergelių Duburio. Bent jau tol, kol miestą valdo lordas Tarlis.
  Brienė lordą Tarlį pažinojo dar iš tų laikų, kai tarnavo karaliaus Renlio kariuomenėje. Nors niekaip neprisivertė to vyro pamėgti, vis dėlto nepamiršo, kiek yra jam skolinga. Jei dievai geri, prajosime pro Mergelių Duburį iam nespėjus sužinotu kad aš mieste.
  — Kovoms pasibaigus miestas bus grąžintas lordui Mutonui, — pasakė ji ūkininkui. — Jo šviesybei karalius atleido.
  — Atleido?! — prunkštelėjo senis. — Už ką? Už tai, kad sėdėjo ir trynė užpakalį savo prakeiktoje pilyje? Pasiuntė vyrus į Riveraną kautis, o pats taip ir neišsijudino. Jo miestą nusiaubė liūtai, paskui vilkai, pagaliau — dar ir samdomi kalavijuočiai, o jo šviesybė tiesiog saugiai tūnojo už pilies sienų. Jo brolis niekada nebūtų slėpęsis. Seras Mailsas buvo drąsus ir įžūlus, kol tas Robertas jo nenužudė.
  Ir vėl šmėklos, pagalvojo Brienė.
  — Ieškau savo sesers, gražios, trylikos metų mergelės. Gal ją matėte?
  — Nematėme jokių mergelių, nei gražių, nei bjaurių.
  Niekas nematė. Bet ji negalėjo liautis klausinėjusi.
  — Mutono duktė yra mergelė, — pasakė vyras. — Ir bus — bent jau iki gultuvių. Šie kiaušiniai — jos vestuvėms. Jos ir Tarlio sūnaus. Virėjams reikės kiaušinių pyragams.
  — Tiesa.
  Lordo Tarlio sūnus. Jaunasis Dikonas veda… Brienė pamėgino prisiminti, kiek jam metų. Jai rodės, kad aštuoneri, o gal dešimt. Ji pati su trejais metais vyresniu berniuku, — lordo Karono jaunesniuoju sūnumi, drovuoliu su apgamu virš lūpos, — susižadėjo būdama septynerių. Jiedu matėsi tik vieną kartą, per savo sužadėtuves. Po dvejų metų jis buvo miręs — mirė nuo gripo kaip ir lordas ir ledi Karonai bei jų dukterys. Jei būtų likęs gyvas, po metų, Brienei pirmą kartą kraujavus, jiedu būtų susituokę ir visas jos gyvenimas būtų buvęs kitoks. Dabar ji nejotų čia su vyriškais šarvais ir kalaviju ir neieškotų žuvusios moters vaiko. Greičiausiai dabar gyventų Naitsonge, vystytų savo kūdikį ir žindytų kitą. Apie tai Brienė galvojo nebe pirmą kartą. Ir visuomet jausdavo šiokį tokį liūdesį, bet… ir palengvėjimą.
  Saulė buvo pusiau pasislėpusi už debesų, kai jiems, palikusiems už nugarų apanglėjusius medžius, tolumoje prieš akis atsivėrė Mergelių Duburys ir už jo tyvuliuojantys gilūs įlankos vandenys. Brienė iš karto atkreipė dėmesį, kad miesto vartai atnaujinti ir sutvirtinti, o ant sienų viršaus vėl eina sargybą arbaletininkai. Ant sargybos bokštelio prie vartų plevėsavo karaliaus Tomeno vėliava: juodasis elnias ir auksinis liūtas, kovojantys įstrižai padalytame, auksiniame ir tamsiai raudoname fone. Ant kitų vėliavų puikavosi Tarlių medžioklis, o Mutonų giminės raudona lašiša buvo matyti tik ant vienos vėliavos, iškeltos virš kalvos viršūnėje dunksančios pilies.
  Prie nuleidžiamųjų pilies vartų grotų juos pasitiko keliolika alebardomis ginkluotų sargybinių. Iš ženklų ant jų drabužių buvo galima spręsti, kad jie priklauso lordo Tarlio kariuomenei, bet nėra jo paties vyrai. Brienė pamatė du kentaurus, žaibą, mėlyną vabalą ir žalią strėlę, bet nė vieno Rago Kalvos žingsniuojančio medžioklio. Ant sargybinių seržanto krūtinės buvo išsiuvinėtas povas saulės išblukinta uodega. Ūkininkams atitempus vežimą prie vartų, jis švilptelėjo.
  — Kas čia dabar? Kiaušiniai? — Jis švystelėjo vieną kiaušinį, krentantį sugavo jį ore ir išsišiepė. — Paimsime juos.
  Senis spigiai ir gailiai tarė:
  — Mūsų kiaušiniai skirti lordui Mutonui. Vestuviniams pyragams.
  — Tai tegul jūsų vištos padeda jų daugiau. Jau pusę metų kiaušinio burnoje neturėjau. Štai, imk ir nesakyk, kad tau nesumokėjau.
  Ir seržantas pabėrė seniui po kojomis saują variokų.
  Tada prabilo ūkininko žmona.
  — Per mažai, — pasakė ji. — Tai gerokai per mažai.
  — O aš sakau, kad pakaks, — atšovė seržantas. — Ir už kiaušinius, ir už tave. Veskite ją čia, vaikinai. Tam seniui ji per jauna.
  Atrėmę alebardas į sieną, du sargybiniai besispyriojančią moterį nuvilko toliau nuo vežimo. Ūkininkas žiūrėjo į juos papilkėjusiu veidu, bet nedrįso nė krustelėti.
  Brienė paragino savo kumelę.
  — Paleiskite ją.
  Išgirdę šį įsakymą, sargybiniai akimirką sudvejojo ir ūkininko žmona, pasinaudojusi proga, ištrūko jiems iš nagų.
  — Tai ne tavo reikalas, — tarė vienas iš sargybinių. — Užsičiaupk, moteriške.
  Užuot atsikirtusi, Brienė išsitraukė kalaviją.
  — Na, na… — sunerimo seržantas. — Apnuogintas plienas. Rodos, užuodžiu bastūnę. Ar žinai, kaip lordas Tarlis elgiasi su bastūnais?
  Jis tebelaikė iš vežimo paimtą kiaušinį. Buvo sugniaužęs delną ir pro tarpupirščius sunkėsi trynys.
  — Žinau, kaip lordas Rendilas elgiasi su bastūnais, — atsakė Brienė. — Taip pat žinau, kaip jis baudžia prievartautojus.
  Brienė tikėjosi, kad šis vardas juos sudrausmins, bet seržantas išmetė iš rankos suknežintą kiaušinį ir mostelėjo savo vyrams, kad pasiskirstytų. Brienė pasijuto apsupta plieninių alebardų smaigalių.
  — Ką sakai, moteriške? Kaip lordas Tarlis baudžia…
  — …prievartautojus? — kažkas žemu sodriu balsu užbaigė seržanto klausimą. — Jis juos kastruoja arba siunčia prie Sienos. Kartais iškastruoja, o tada išsiunčia. O vagims nukerta pirštus.
  Iš sargybos būsto prie vartų atsainiai išėjo jaunas, kardasaitį su kalaviju prisijuosęs vyras. Apsiaustas, kurį vilkėjo ant plieninių šarvų, kadaise buvo ir, nepaisant žolės ir sudžiūvusio kraujo dėmių, kur ne kur liko baltas. Ant krūtinės puikavosi jo ženklas: sumedžiotas, surištas ir ant karties pakabintas rudasis elnias.
  Jis. Jo balsas Brienei buvo tarsi smūgis į pilvą, jo veidas — į vidurius suvarytas peilis.
  — Sere Hailai… — pagarbiai sumurmėjo ji.
  — Geriau praleiskite ją, vyručiai, — įspėjo seras Hailas Hantas. — Tai Briene Gražuolė, Tarto Mergelė, nužudžiusi karalių Renlį ir pusę jo vaivorykštės sargybos. Jos niekšiškumas prilygsta išvaizdos bjaurumui, nėra bjauresnio žmogaus, išskyrus… tave, Myžpuodi, bet tavo tėvas buvo tauro subinė, tad turi gerą pasiteisinimą. O jos tėvas — Vakarė Žvaigždė iš Tarto.
  Sargybiniai nusijuokė, bet alebardas patraukė.
  — Ar neturėtume jos suimti, sere? — paklausė seržantas. — Už Renlio nužudymą?
  — O kam? Renlis buvo maištininkas. Mes visi iki vieno buvome maištininkai, bet dabar esame Tomenui ištikimi vyrai. — Riteris mostelėjo ūkininkams, kad važiuotų pro vartus. — Jo šviesybės ūkvedys bus patenkintas, pamatęs kiaušinius. Rasite jį turguje.
  Senis kilstelėjo pirštus prie kaktos.
  — Dėkoju, milorde. Tu tikras riteris, iš karto matyti. Eime, žmona.
  Jiedu vėl įsikinkė į vežimą ir nudardėjo pro vartus.
  Brienė paragino kumelę ir nurisnojo iš paskos, o paskui ją patraukė ir Podrikas. Tikras riteris… — suraukusi kaktą pagalvojo ji. Atsidūrusi mieste, ir kumelę sustabdė. Kairėje, priešais dumbliną gatvelę jos žvilgsnis užkliuvo už arklidžių griuvėsių. Kitoje gatvelės pusėje, viešnamio balkone, šnabždėdamosi stovėjo trys pusplikės kekšės. Viena atrodė truputį panaši į paskui kariuomenę sekančią mergšę, kuri kartą priėjo prie Brienės paklausti, ar ši kelnėse turinti kopūstą, ar kotą?
  — Tokio šlykštaus gyvulio kaip šis kuinas man dar niekad neteko matyti, — pasakė seras Hailas apie Podriko arklį. — Stebiuosi, kad pati juo nejoji, miledi. Ar ketini padėkoti man už pagalbą?
  Brienė nulipo nuo kumelės. Stovėdama ant žemės, ji buvo visa galva aukštesnė už serą Hailą.
  — Vieną gražią dieną atsidėkosiu tau riterių turnyre, bendrose kautynėse, sere.
  — Taip, kaip atsidėkojai Raudonajam Ronetui? — nusijuokė Hantas.
  Jo juokas buvo skambus, sodrus, nors veidas — kaip iš pliauskos išskaptuotas. Kadaise, kol sero Hailo dar nebuvo geriau pažinusi, tas žmogus jai rodėsi esąs sąžiningas; rudi jo plaukai buvo susivėlę, akys šviesiai rudos, prie kairės ausies — nedidelis randas. Per jo smakro vidurį ėjo griovelis, jis buvo kumpanosis, be to, dažnai ir garsiai juokdavosi.
  — Ar neturėtum saugoti vartų?
  Seras Hailas susiraukęs dėbtelėjo į ją.
  — Mano pusbrolis Eilinas išjojo medžioti bastūnų. Neabejoju, kad grįš su Skaliko galva slapta džiūgaudamas ir maudydamasis šlovės spinduliuose. O aš, per tavo malonę, esu pasmerktas saugoti šiuos vartus. Tikiuosi, tu patenkinta, gražuole mano? Beje, ko ieškai?
  — Arklidžių.
  — Jos tenai, prie rytinių vartų. Šitos sudegė.
  Pati matau.
  — Ką papasakojai tiems vyrams?.. Buvau su Renliu, kai jis mirė, bet jį nužudė kažkokia antgamtinė jėga, sere. Prisiekiu savo kalaviju.
  Ir Brienė uždėjo ranką ant kalavijo rankenos pasiruošusi kautis, jei Hantas į akis pavadintų ją melage.
  — Na taip, o vaivorykštės sargybą išskerdė Gėlių riteris. Tau sėkmingą dieną būtum galėjusi nugalėti serą Emoną. Jis buvo neapdairus kovotojas ir greitai pailsdavo. Bet įveikti Roisą? Ne… Seras Robaras buvo dukart geresnis kovotojas už tave, nors… juk tu apskritai ne kalavijuotis, ar ne? Ar yra toks žodis — „kalavijuotė“? Ir vis dėlto įdomu, kokie vėjai atginė Mergelę į Mergelių Duburį?
  Ieškau savo sesers, trylikos metų mergelės, vos neleptelėjo Brienė, bet seras Hailas žinojo, kad seserų ji neturi.
  — Ieškau tokio vyro, jis dažnai būna „Dvokiančioje žąsyje“.
  — Maniau, Brienei Gražuolei vyrai nereikalingi… — Jis žiauriai ir pašaipiai šyptelėjo. — „Dvokianti žąsis“. Tinkamas pavadinimas… na, bent jau ta jo dalis, kurioje kalbama apie smarvę. Užeiga įsikūrusi prie uosto. Bet iš pradžių eisi su manimi pasimatyti su jo šviesybe.
  Sero Hailo Brienė nebijojo, bet jis buvo vienas iš Rendilo Tarlio kapitonų. Būtų pakakę švilptelėti ir jo ginti būtų atskubėję šimtas vyrų.
  — Ketini mane suimti?
  — Už ką? Dėl Renlio? O kas jis buvo? Nuo to laiko jau pakeitėme karalių, kai kurie iš mūsų — net ir du kartus. Renlio niekas neprisimena ir niekam jis nerūpi. — Seras Hailas švelniai uždėjo ranką jai ant plaštakos. — Prašau čionai…
  Brienė patraukė ranką.
  — Būčiau dėkinga, jei manęs neliestum.
  — Pagaliau sulaukiau padėkos, — kreivai šyptelėjęs tarė seras Hailas.
  Kai Brienė paskutinį kartą matė Mergelių Duburį, miestas buvo baisingai nusiaubtas, niūrus, gatvės tuščios, namai sudeginti. Dabar gatvėse knibždėte knibždėjo kiaulių ir vaikų, o dauguma sudegusių namų buvo nugriauti. Vienuose tuščiuose sklypuose augo daržovės; kituose stovėjo pirklių palapinės ir riterių paviljonai. Brienė matė statomus naujus namus, vietoj senos, medinės, pelenais virtusios užeigos kylant akmeninę, taip pat naują, pilkai melsvą miesto septos stogą. Vėsiame rudens ore pokšėjo kūjai ir žviegė pjūklai. Vyrai gatvėmis nešė rąstus, akmentašiai dumblinais keliukais vežimais gabeno akmenis. Daugumai ant krūtinių buvo išsiuvinėtas žingsniuojantis medžioklis.
  — Kareiviai atstato miestą? — nusistebėjo ji.
  — Taip, jiems labiau patiktų lošti kauliukais, gerti ir barškintis. Tuo neabejoju, bet lordas Tarlis mano, kad dykūnams geriau duoti darbo.
  Brienė tikėjosi būti nuvesta į pilį. Tačiau Hantas vedė ją link uosto, kuriame virė gyvenimas. Ji maloniai nustebo pamačiusi, kad į Mergelių Duburį grįžo pirkliai. Uoste stovėjo irklinis laivas, galera ir didelis dvistiebis burlaivis, grūdosi dvi dešimtys žvejų valčių. Įlankos vandenyse matėsi dar daugiau žvejų. Jei y,Dvokiančioje žąsyje“ nieko nesužinosiu, įsiprašysiu į burlaivį ir išplauksiu, nusprendė ji. Nuo čia iki Kirų miesto kelias buvo netolimas. O iš ten ji nesunkiai galėjo nusigauti į Lizdą.
  Lordą Tarlį jie rado teisėjaujantį žuvų turguje.
  Netoli vandens buvo suręsta pakyla ir ant jos įsitaisęs jo šviesybė žvelgė į žemai stovinčius, nusikaltimais įtariamus žmones. Jam iš kairės buvo pastatytos ilgos kartuvės su virvėmis, kurių būtų užtekę dvidešimčiai nuteistųjų. Keturi lavonai jau tabalavo kilpose. Vienas atrodė šviežias, bet kiti trys neabejotinai kybojo čia jau senokai. Nuo vieno pašvinkusio pakaruoklio varnas plėšė ir lesė mėsas. Kitos varnos, pabūgusios susirinkusios minios miestiečių, kurie tikėjosi, jog kas nors bus pakartas, išsilakstė.
  Lordas Rendilas ant pakylos buvo ne vienas, o su lordu Mutonu — išblyškusiu, putliu ir stambiu vyru, mūvinčiu raudonas kelnes, vilkinčiu baltą liemenę ir šermuonėlių kailių apsiaustą, ant peties susegtą raudonos spalvos auksine lašiša. Tarlis ant kietintos odos buvo apsivilkęs šarvinius marškinius, be to, dėvėjo pilko plieno antkrūtinį. Virš kairio jo peties styrojo ilgojo kalavijo rankena. Šis kalavijas, vadinamas Širdžių Pražūtimi, buvo Tarlių giminės pasididžiavimas.
  Kai jie priėjo, buvo teisiamas jaunuolis šiurkščios drobės apsiaustu ir purvina odinuke.
  — Niekam nepadariau nieko blogo, — išgirdo jį sakant Brienė. — Tik pasiėmiau tai, ką septonai sprukdami paliko. Jei dėl to turi nukirsti man pirštą, taip ir padaryk.
  — Vagiui įprasta nukirsti pirštą, — rūsčiai atsakė lordas Tarlis, — bet žmogus, vagiantis iš septos, vagia iš dievų. — Ir jis kreipėsi į sargybos kapitoną: — Septynis pirštus. Nykščius palik.
  — Septynis?
  Vagišius išblyško. Sučiuptas sargybinių, jis mėgino vaduotis, bet vangiai, tarsi jau būtų suluošintas. Žiūrėdama į jį, Brienė nejučia prisiminė serą Džeimį ir jo riksmą, kai leisdamasis šmėstelėjo Zolo arachas.
  Tada atėjo eilė kepėjui, kaltinamam tuo, kad į miltus įmaišo pjuvenų. Lordas Rendilas skyrė jam penkiasdešimties elnių baudą. Kepėjui ėmus dievagotis, kad tiek sidabro neturi, jo šviesybė pareiškė, jog už kiekvieną trūkstamą elnią kepėjui teks ištverti po bizūno kirtį. Po jo buvo teisiama liesa kekšė papilkėjusiu veidu, kaltinama sifiliu užkrėtusi keturis Tarlio kareivius.
  — Išplaukite jai tarpkojį šarmu ir įmeskite į požemį, — įsakė Tarlis.
  Sargybiniams nutempus kūkčiojančią kekšę, jo šviesybė pamatė Brienę, stovinčią minios pakraštyje tarp Podriko ir sero Hailo. Lordas Tarlis suraukęs kaktą dėbtelėjo į ją, bet žvilgsniu neišsidavė ją pažinęs.
  Toliau buvo teisiamas galeros jūreivis. Jį kaltino lordo Mutono įgulos lankininkas sutvarstyta ranka ir ant krūtinės išsiuvinėta lašiša.
  — Maloningasis milorde, šitas išpera durklu perdūrė man ranką. Sakė, kad sukčiavau, kai lošėme kauliukais.
  Nusukęs akis nuo Brienės, lordas Tarlis ėmėsi spręsti priešais jį stovinčių vyrų kivirčo.
  — O sukčiavai?
  — Ne, milorde. Aš niekada…
  — Už vagystę nukirsiu pirštą. Bet jei man meluosi, pakarsiu. Ar galiu pamatyti tą kauliuką?
  — Kauliuką? — Šaulys žvilgtelėjo į Mutoną, bet jo šviesybė spoksojo į žvejų laivus. Lankininkas sunerimęs kietai sučiaupė lūpas. — Gal aš ir… Tas kauliukas, tiesa, man neša laimę, bet…
  Bet Tarlis išgirdo užtektinai.
  — Nukirskite jam mažąjį pirštą. Gali pasirinkti, kurios rankos. O kitą plaštaką perdurkite geležine vinimi. — Jis atsistojo. — Baigėme. Likusius nuveskite į požemius, juos teisiu rytoj.
  Lordas Tarlis atsisuko ir pamojo serui Hailui prieiti. Prisiartino ir Brienė.
  — Milorde… — sustojusi prieš jį pasisveikino. Ji ir vėl jautėsi lyg aštuonerių metų mergaitė.
  — Miledi… Už ką mums tokia… garbė?
  — Mane pasiuntė ieškoti… ieškoti… — Brienė sutrikusi nutilo.
  — Kaip jį rasi, jei net vardo nežinai? Ar tu nužudei lordą Renlį?
  — Ne.
  Tarlis tylomis apsvarstė šį žodį. Jis mane teisia kaip ir tuos nusikaltėlius.
  — Ne, — pagaliau sutiko lordas Tarlis, — nenužudei, tik leidai jam mirti.
  Renlis mirė jai ant rankų, permerkęs ją savo krauju. Brienė krūptelėjo.
  — Tai buvo burtai. Aš niekada…
  — Niekada? — Šis žodis prilygo bizūno kirčiui. — O taip. Tau niekada nederėjo nei vilktis šarvų, nei juostis kalavijo. Niekada nederėjo palikti savo tėvo menės. Tai karas, o ne derliaus šventė. Dievai mato, turėčiau įsodinti tave į laivą ir grąžinti į Tartą…
  — Taip ir padaryk, o tada galėsi aiškintis karaliui. — Brienė norėjo atrodyti bebaimė, bet šiuos žodžius ištarė spigiai ir kažkaip mergaitiškai. — Podrikai. Mano balnakrepšyje rasi pergamentą. Atnešk jį jo šviesybei.
  Paėmęs laišką ir susiraukęs, Tarlis jį išvyniojo. Tada krutindamas lūpas ėmė skaityti.
  — Karaliaus reikalas. Koks tas reikalas?
  Jei man meluosi, pakarsiu…
  — S-sansa Stark.
  — Jei Starkų duktė būtų čia, aš žinočiau. Galiu lažintis, kad ji paspruko į šiaurę. Matyt, tikėjosi prisiglausti pas kurį nors iš tėvo vėliavininkų. Ir vylėsi, kad jai pavyks išsirinkti teisingai.
  — Bet ji galėjo keliauti ir į Slėnį, — nė pati nepajuto, kaip leptelėjo Brienė, — pas savo tetų.
  Lordas Rendilas niekinamai į ją dėbtelėjo.
  — Ledi Lisa mirusi. Kažkoks dainius nustūmė ją nuo kalno. Dabar Lizdą valdo Mažasis Pirštas, bet… jau neilgai. Slėnio lordai — ne iš tų, kurie skuba prisiekti ištikimybę išsišokėliams akiplėšoms, negebantiems nieko daugiau, tik skaičiuoti variokus. — Lordas Tarlis grąžino jai laišką. — Keliauk, kur nori, ir daryk, kaip išmanai, tik… kai tave išprievartaus, ieškodama teisingumo į mane nesikreipk. Savo neprotingu elgesiu pati būsi to nusipelniusi. — Jis žvilgtelėjo į serą Hailą. — O tu, sere, turėtum saugoti vartus. Juk gavai įsakymą, ar ne?
  — Gavau, milorde, — sutiko Hailas Hantas, — bet pagalvojau…
  — Per daug galvoji.
  Taip taręs, lordas Tarlis nuėjo.
  Lisa Tūli mirusi. Brienė liko stovėti po kartuvėmis su vertinguoju pergamentu rankoje. Minia išsiskirstė, ir varnos grįžo tęsti puotos. Dainius nustūmė jį nuo kalno. Ar varnos sulesė ir ledi Ketlinos palaikus?
  — Kalbėjai apie „Dvokiančią žąsį“, miledi, — išblaškė jos mintis seras Hailas. — Jei nori, kad parodyčiau…
  — Grįžk prie savo vartų.
  Sero Hado veide šmėstelėjo susierzinimas. Negražus ir nedoro žmogaus veidas…
  — Jei taip nori…
  — Noriu.
  — Tai buvo tik žaidimas, kad prastumtume laiką. Neketinome tavęs skriausti. — Jis patylėjo tarsi dvejodamas. — Žinai, Benas žuvo. Juoduosiuose Vandenyse. Ir Farou, ir Vdas Gandras. O Markas Malendoras buvo sužeistas ir jam teko nupjauti pusę rankos.
  Ir gerai, norėjo pasakyti Brienė, gerai, jis to nusipelnė. Bet prisiminė Malendorą, sėdintį priešais savo palapinę su beždžionėle ant peties, apvilkta šarviniais marškinėliais, prisiminė, kaip jiedu su gyvūnėliu vienas prieš kitą maivėsi. Kaip tą vakarą prie Karčiojo tilto juos pavadino Ketlina Stark? Vasaros riteriais. O dabar atėjo ruduo ir visi jie krito kaip lapai…
  Brienė atsuko Hailui Hantui nugarą.
  — Eime, Podrikai.
  Vesdamas jų arklius, vaikinukas nuskubėjo iš paskos.
  — Ar ieškokime tos smuklės? „Dvokiančios žąsies“?
  — Aš ieškosiu. O tu eisi į arklides prie rytinių vartų. Ir paklausk arklininko, ar kur nors yra užeiga, kurioje galėtume pernakvoti.
  — Gerai, sere. Miledi… — Jiedviem žingsniuojant Podrikas žiūrėjo sau po kojomis ir kartais paspirdavo akmenį. — Ar žinai, kur ji? Ta „Žąsis“? Tai yra „Dvokianti žąsis“…
  — Ne.
  — Jis žadėjo parodyti. Tas riteris. Seras Kailas.
  — Hailas.
  — Hailas. Ką jis tau padarė, sere? Tai yra miledi.
  Gaišiam vaikinui ir pinasi liežuvis, bet šiaip jis nekvailas.
  — Haigardene, kai karalius Renlis sukvietė savo vėliavininkus, kai kurie vyrai bandė žaisti su manimi. Seras Hailas buvo vienas iš jų. Tai buvo bjaurus žaidimas, visai ne riteriškas ir skaudinantis. — Ji nutilo. — Rytiniai vartai tenai. Prie jų manęs ir palauk.
  — Kaip pasakysi, miledi. Sere.
  „Dvokianti žąsis“ iškabos neturėjo. Brienė užtruko visą valandą, kol rado medinius laiptus į ją, įsikūrusią po skerdykla. Rūsyje tvyrojo prieblanda, lubos buvo žemos ir įeidama Brienė bumbtelėjo viršugalviu į siją. Jokių žąsų nebuvo matyti. Kėpsojo kelios netvarkingai sustatytos aukštos kėdės, o į žemės sieną buvo atremtas suolas. Stalus atstojo senos vyno statinės, pilkšvos ir išvarpytos kinivarpų. Visur tvyrojo žadėtoji smarvė. Brienė užuodė, jog daugiausia dvokia vynu, drėgme ir pelėsiais, bet atsidavė ir išviete, ir kažkuo panašiu į kapus.
  Smuklėje gėrė tik trys kampe įsitaisę tirošiai jūreiviai, užsiželdinę žalias ir raudonas barzdas, vienas kitam kažką šiurkščiai šūkaudami. Jie nužvelgė Brienę, vienas kažką pasakė, o kiti du nusijuokė. Smuklės savininkė stovėjo už plačios lentos, padėtos ant dviejų statinių. Tai buvo išblyškusi, apvalaina moteris gerokai praretėjusiais plaukais ir didžiulėmis minkštomis krūtimis, siūbuojančiomis po nešvaria dukslia palaidine. Rodės, dievai nulipdė ją iš žalios tešlos.
  Prašyti čia vandens Brienė nedrįso. Ji nusipirko taurę vyno ir tarė:
  — Ieškau vyro, vadinamo Vikruoliu Diku.
  — Diko Krabo. Jis čia užsuka beveik kiekvieną vakarą. — Moteris keistai nužvelgė šarvinius Brienės marškinius ir kalaviją. — Jei ketini jį nudobti, padaryk tai kur nors kitur. Nenorime turėti bėdų su lordu Tarliu.
  — Noriu su juo pasikalbėti. Kodėl turėčiau jį žudyti?
  Užeigos šeimininkė gūžtelėjo.
  — Būčiau dėkinga, jei jam įėjus linktelėtum.
  — Ar labai dėkinga? .
  Ant jas skiriančios lentos Brienė padėjo varinę žvaigždę ir atsisėdo užeigos kampe, iš kurio buvo gerai matyti laiptai.
  Paragavo vyno. Jis buvo pernelyg saldus, be to, taurėje plūduriavo plaukas. Menkas plaukelis, toks pat menkas, kaip ir mano viltys rasti Šansą, traukiant plauką dingtelėjo jai. Sekdama paskui serą Dontosą ji nieko nepešė, o dabar, kai ledi Lisa buvo mirusi, ir Slėnis nebeatrodė tikėtina priebėga. Kur tu, ledi Sansa? Ar parbėgai namo, į Vinterfelą, ar esi su savo vyru, kaip spėja Podrikas? Brienė nenorėjo vytis šios merginos per Siaurąją jūrą, mat tuose kraštuose viskas jai buvo svetima, net kalba. Ten, mykdama ir gestikuliuodama rankomis, kad būčiau suprasta, atrodyčiau dar didesnė pabaisa. Jie iš manęs juoktųsi, kaip juokdavosi Haigardene. Prisiminusi tai Brienė nuraudo.
  Kai Renlis užsidėjo karūną, Tarto Mergelė sukorė ilgą kelią per visą Žemupį, kad prie jo prisidėtų. Karalius sutiko ją mandagiai ir pasveikino atvykusią į tarnybą. Bet jo lordai ir riteriai valdovo pavyzdžiu nepasekė. Brienė ir nesitikėjo būti šiltai sutikta. Buvo pasiruošusi atšiaurumui, patyčioms ir priešiškumui. Šios košės jau buvo ragavusi. Ją trikdė ir darė pažeidžiamą ne daugumos panieka, o vos kelių žmonių palankumas. Tarto Mergelė tris kartus buvo susižadėjusi, bet niekas jos nemergino, kol ji neatvyko į Haigardeną.
  Pirmasis pradėjo meilintis Didysis Benas Gauruotis, vienas iš nedaugelio Renlio stovyklos vyrų, pranokęs ją ūgiu. Benas atsiuntė pas ją savo ginklanešį nuvalyti šarvų ir padovanojo sidabrinį geriamąjį ragą. Seras Edmundas Ambrosas aplenkė jį įteikęs jai gėlių ir pakvietęs kartu pajodinėti. Bet abu juos pranoko seras Hailas. Jis davė Brienei gražiai iliustruotą knygą, kurioje buvo šimtai pasakojimų apie riterišką drąsą. Jos žirgams jis atnešdavo obuolių ir morkų, o jos šalmą papuošė mėlynu šilkiniu pliumažu. Hailas papasakodavo Brienei stovykloje sklandančius gandus, be to, kalbėdavo protingus ir kandžius dalykus, kuriuos girdėdama ji šypsodavosi. Vieną dieną jiedu net treniravosi kartu pratybų aikštėje, ir tai buvo svarbiausia.
  Brienė manė, kad tai dėl jo kiti ėmė elgtis su ja mandagiai. Daugiau nei mandagiai. Prie stalo vyrai varžėsi, kas atsisės šalia jos, kas įpils vyno arba atneš keptos ėriuko kasos. Seras Ričardas Farou lauke priešais jos palapinę liutnia grojo meilės dainas. Seras Hju Bisberis atnešė jai puodynę medaus, „nuostabaus kaip Tarto mergelės“. Seras Markas Malendoras juokino ją savo beždžionėlės — smalsaus, juodo balto gyvūnėlio iš Vasaros salų — kvailionėmis. Klajojantis riteris, vardu Vilas Gandras, siūlėsi pamasažuoti jai pečius.
  Brienė jį atstūmė. Visus juos atstūmė. Vieną vakarą serui Ovenui Inčfildui užspeitus ir išvogus bučinį, Brienė taip stumtelėjo jį atatupstą, kad seras Inčfildas klestelėjo sėdyne į laužą, ant kurio virė vakarienė. Paskui ji pasižiūrėjo į save veidrodyje. Jos veidas buvo platus ir strazdanotas, priekiniai dantys atsikišę, lūpos storos, o smakras stambus ir tikrai negražus. Brienė netroško nieko daugiau, tik būti riteriu ir tarnauti karaliui Renliui, ir vis dėlto, dabar…
  Ji nebuvo vienintelė moteris stovykloje. Net paskui kariuomenę sekusios mergšės buvo už ją dailesnės, o pilyje lordas Tairelis kas vakarą kėlė karaliui Renliui puotą, kurioje pagal dūdelės, rago ir arfos muziką šokdavo kilmingos mergelės ir žavios ledi. Kodėl tu man toks malonus?! — norėdavo surikti ji kaskart, kai koks nors nepažįstamas riteris pasakydavo jai komplimentą. Ko iš manęs nori?
  Šią paslaptį vieną dieną atskleidė Rendilas Tarlis, pasiuntęs du savo karius atvesti Brienės į jo palapinę. Jaunasis jo sūnus Dikonas nugirdo, kaip balnodami arklius keturi riteriai juokėsi, ir persakė savo lordui tėvui, apie ką jie kalbėjosi.
  Vyrai susilažino.
  Lordas Tarlis jai paaiškino, kad lažybas pradėjo trys jaunesnieji jam tarnaujantys riteriai — Ambrosas, Gauruotis ir Hailas Hantas. Tačiau netrukus šis gandas pasklido po visą stovyklą, tad į žaidimą įsitraukė ir kiti. Iš kiekvieno varžytuvėse dalyvauti norinčio vyro buvo reikalaujama įmokėti auksinį drakoną, o visa ši suma turėjo atitekti tam, kuriam pavyks atimti Brienei nekaltybę.
  — Liepiau šias varžybas nutraukti, — pasakė jai Tarlis. — Kai kurie iš tų… varžovų… ne tokie garbingi kaip kiti, o bendra suma kasdien vis augo. Anksčiau ar vėliau kuris nors iš jų tikrai būtų smurtu išsireikalavęs laimėjimo.
  — Jie riteriai, — priblokšta sumurmėjo Brienė, — įšventinti riteriai.
  — Ir garbingi vyrai. Dėl visko kalta tu.
  Išgirdusi šį kaltinimą, Brienė krūptelėjo.
  — Aš niekada nebūčiau… milorde, nepadariau nieko, kad juos padrąsinčiau.
  — Vien tavo buvimas čia kaitina jiems kraują. Jei moteris nusprendžia sekti paskui stovyklą, tegul nesiskundžia, kad su ja elgiamasi kaip su kekše. Kariuomenėje mergelėms ne vieta. Jei tau rūpi tavo nekaltybė arba tavo giminės garbė, nusivilksi šiuos šarvinius marškinius, grįši namo ir maldausi tėvą, kad rastų tau vyrą.
  — Atvykau čia kautis, — neatlyžo ji. — Būti riteriu.
  — Kautynėms dievai sukūrė vyrus, o moterims lėmė gimdyti, — atsakė Rendilas Tarlis. — Moters mūšis vyksta gimdyvės lovoje.
  Kažkas leidosi laiptais į rūsį. Brienė stumtelėjo vyno taurę į šalį ir po akimirkos į „Žąsį“ įžengė skarmalais apsirengęs, liesas, aštrių veido bruožų vyras netrinktais rudais plaukais. Trumpai žvilgtelėjęs į tirošius jūreivius ir šiek tiek ilgiau į Brienę, jis priėjo prie lentos.
  — Vyno, — pasakė, — ir prašyčiau nepraskiesto arklio myžalu.
  Moteris pažvelgė į Brienę ir linktelėjo.
  — Pavaišinsiu tave vynu, — pasiūlė ji, — už pokalbį.
  Vyras nepatikliai Brienę nužvelgė.
  — Už pokalbį? Kalbėtis galiu apie daug ką. — Ir jis prisėdo ant kėdės priešais ją. — Tegul miledi pasako, apie ką pašnekėti, ir Vikruolis Dikas pašnekės.
  — Girdėjau, apmovei juokdarį.
  Skarmaluotasis vyras susimąstęs gurkštelėjo vyno.
  — Gal apmoviau, o gal ir ne. — Jis vilkėjo išblukusią ir nudriskusią liemenę, nuo kurios buvo nuplėštas kažkokio lordo ženklas. — O kam tai parūpo?
  — Karaliui Robertui.
  Ant juodu skiriančios statinės dugno ji padėjo sidabrinį elnią. Vienoje monetos pusėje buvo Roberto galva, kitoje — elnias.
  — Šit kaip? — Vyras paėmė monetą ir šypsodamasis pasuko kaip vilkelį. — Man patinka matyti šokant karalių, ei-ho, ei-ho, ei-ho. Gal ir mačiau tą tavo juokdarį.
  — Ar su juo buvo mergina?
  — Dvi, — nedvejodamas pataisė jis Brienę.
  — Dvi merginos?
  Negi antroji buvo Arija?
  — Na, — pridūrė Vikruolis Dikas, — kaip supranti, aš tų gražuolių akyse nemačiau, bet jis ieškojo laivo, kuris perkeltų tris žmones.
  — Kur perkeltų?
  — Jei atmintis manęs neapgauna, per jūrą.
  — Ar pameni, kaip jis atrodė?
  — Kaip juokdarys. — Monetai ėmus suktis lėčiau, vyras vikriai ją pačiupo ir paslėpė. — Kaip išsigandęs juokdarys.
  — Išsigandęs? Kodėl?
  Jis gūžtelėjo.
  — Jis nė žodžiu apie tai neprasitarė, bet senasis Vikruolis Dikas baimę užuodžia iš tolo. Jis čia ateidavo beveik kiekvieną vakarą, vaišino jūreivius gėrimais, pokštavo, traukė daineles. O vieną vakarą čia įvirto vyrai su medžiokliu ant krūtinės, tada tavo juokdarys išbalo kaip drobė ir, kol jie neišėjo, tylėjo kaip žuvis. — Dikas prisislinko kėdę arčiau Brienės. — Tas Tarlis liepė savo kareiviams slampinėti po prieplauką ir stebėti kiekvieną atplaukusį arba išplaukiantį laivą. Kai žmogui reikia elnio, jis traukia į mišką. Kai reikia laivo, eina į prieplauką. O tavo juokdarys nedrįso. Todėl pasisiūliau jam padėti.
  — Apie kokią pagalbą kalbi?
  — Apie tokią, kuri kainuoja brangiau nei vienas sidabrinis elnias.
  — Papasakok daugiau, gausi dar vieną.
  — Parodyk monetą, — paprašė Dikas. Brienė padėjo ant statinės dar vieną elnią. Jis pasuko ją, nusišypsojo ir pasičiupo. — Jei žmogus negali nueiti prie laivų, reikia, kad laivai pas jį ateitų. Pasakiau jam, kad žinau vietą, kur taip galėtų atsitikti. Slaptą vietą.
  Brienei pašiurpo rankų oda.
  — Kontrabandininkų urvą. Nusiuntei juokdarį pas kontrabandininkus.
  — Ir jį, ir abi jo merginas. — Vikruolis Dikas prunkštelėjo. — Bet svarbiausia, kad ten, kur juos nusiunčiau, jau seniai nebuvo laivų. ^Sakykime, apie trisdešimt metų. — Jis pasikrapštė nosį. — O kodėl tau rūpi tas juokdarys?
  — Tos merginos — mano seserys.
  — Žiūrėk tu man… Vargšelės. Ir aš kadaise turėjau seserį. Liesą mergaitę atsikišusiais keliais, bet paskui jai prasikalė pora krūtų ir tarp kojų įsibrovė riterio sūnus. Paskutinį kartą mačiau ją traukiančią į Karaliaus Uostą, kad užsidirbtų pragyvenimui gulėdama ant nugaros.
  — Kur tu juos nusiuntei?
  Vyras vėl gūžtelėjo.
  — Šito neprisimenu.
  — Kur?
  Brienė tėškė ant statinės dar vieną sidabrinį elnią.
  Jis smiliumi stumtelėjo monetą atgal.
  — Ten, kur elnias niekada neras, nors… drakonas galėtų.
  Brienė suprato, kad sidabru tiesos iš jo neišpeš. Galbūt ispesčiau auksu, o gal ir ne. Patikimiau būtų pamėginti plienu. Ji pirštais palietė savo durklą, bet paskui apsigalvojo ir kyštelėjo juos į savo kapšą. Užčiuopusi auksinį drakoną, padėjo jį ant statinės.
  — Kur?
  Skarmalius čiupo monetą ir ją krimstelėjo.
  — Kaip miela. Ką tik prisiminiau Skeltnagio kyšulį. Tai laukinis šiaurės kraštas, kalvotas ir pelkėtas, bet taip jau nutiko, kad ten gimiau ir užaugau. Aš Dikas Krabas, daugumos vadinamas Vikruoliu Diku.
  Brienė nepasisakė, kas esanti.
  — Taigi, Skeltnagio kyšulys. O kur tiksliau?
  — Šnabždesiuose. Apie Klarensą Krabą, žinoma, esi girdėjusi.
  — Ne.
  Šis atsakymas jį, rodos, nustebino.
  — Kalbu apie serą Klarensą Krabą. Mano gyslomis teka jo kraujas. Jis buvo aštuonių pėdų ūgio ir toks stiprus, kad viena ranka galėdavo išrauti pušį ir nusviesti ją pusę mylios. Joks žirgas neišlaikydavo jo svorio, tad jis jodavo ant tauro.
  — Ką jis turi bendra su kontrabandininkų urvu?
  — Jo žmona buvo miškų ragana. Nužudęs žmogų, seras Klarensas parnešdavo jo galvą namo, o žmona pabučiuodavo ją į lūpas ir nužudytąjį prikeldavo. Tai būdavo lordai, burtininkai, garsūs riteriai ir piratai. Vienas iš jų buvo net Prieblandos Slėnio karalius. Jie išmintingai senajam Krabui patardavo. Kadangi jie buvo tik kalbančios galvos, garsiai šnekėti negalėjo, užtat niekada neužsičiaupdavo. Jei esi galva, per dieną neturi ką veikti, gali tik kalbėti. Tad Krabo pilis gavo Šnabždesių pavadinimą. Ji ir dabar tebėra, nors jau tūkstantį metų iš jos telikę griuvėsiai. Tie Šnabždesiai — nuošali vietelė… — Dikas mitriai parideno monetą per krumplius. — Vienas drakonas atrodo vienišas. Bet dešimt…
  — Dešimt drakonų — didžiulis turtas. Manai, kad aš kvaila?
  — Ne, bet galiu nuvesti pas tą, kuris tokiu dedasi. — Moneta ridinėjosi jo krumpliais pirmyn atgal. — Galiu nuvesti tave į Šnabždesius, miledi.
  Brienei nepatiko, kaip jis žaidžia su auksine moneta. Ir vis dėlto…
  — Šeši drakonai, jei rasiu seserį. Du, jei rasime tik juokdarį. Ir nė skatiko, jei nieko ten nerasime.
  Krabas gūžtelėjo.
  — Šeši gerai. Šešių pakaks.
  Jis pernelyg mitrus. Brienė sučiupo Diką už riešo dar nespėjusį paslėpti aukso.
  — Nemėgink manęs apgauti. Aš nebūsiu tau lengvas grobis.
  Kai atgniaužė ranką, Krabas pasitrynė riešą.
  — Po galais, — burbtelėjo, — užgavai man ranką.
  — Atleisk. Mano seseriai trylika metų. Turiu ją rasti, kol…
  — …kol koks nors riteris neįsibrovė į jos plyšį? O taip, suprantu tave. Galima sakyti, kad mergaitė jau saugi. Dabar su tavimi Vikruolis Dikas. Rytoj auštant susitiksime prie rytinių vartų. Man reikia pasikalbėti su arklininku dėl žirgo.

  # Semvelis

  Laive Semvelis Tarlis susirgo jūros liga.
  Ne tik iš baimės nuskęsti, nors jį, žinoma, veikė ir baimė. Dėl visko buvo kaltas laivas ir po kojomis siūbuojantis denis.
  — Jaučiu pilve kylant šleikštulį, — tą pačią dieną, kai jie išplaukė iš Rytų sargybos prie jūros, prisipažino jis Dareonui.
  Dainius patapšnojo jam per nugarą ir tarė:
  — Tokiame dideliame pilve kaip tavo, Žudike, ir šleikštulys turbūt didžiulis.
  Šernas mėgino laikytis narsiai, bent jau dėl Džilės. Ji niekada nebuvo mačiusi jūros. Pasprukę iš Krasterio pilies ir klampodami per sniegynus, jiedu buvo priėję kelis ežerus ir jie Džilei jau atrodė kaip stebuklas. Vos tik „Juodasis strazdas“ nutolo nuo kranto, mergina pradėjo drebėti ir jos skruostais ėmė ristis didelės sūrios ašaros. „Tebūna dievai geri…“ — išgirdo ją šnabždant Šernas. Pirmiausia iš akių dingo Rytų sargyba, o Siena vis mažėjo, mažėjo, kol galop taip pat išnyko tolumoje. Tuomet pakilo vėjas. Laivo burės buvo pasiūtos iš juodo, pernelyg dažnai lietaus skalbiamo, todėl nublukusio ir papilkėjusio audinio, o Džilės veidas buvo išbalęs kaip drobė.
  — Šis laivas geras, — mėgino raminti ją Šernas. — Tau nėra ko bijoti.
  Bet Džilė tik dėbtelėjo į jį, tvirčiau suspaudė kūdikį ir spruko į triumą.
  O Šernas netrukus susivokė, kad įsikibęs laikosi už turėklų ir žiūri į nardančius irklus. Keista, bet gražu buvo žiūrėti į darnius irkluotojų mostus — daug geriau nei į vandenį. Žvelgdamas į jūrą, Šernas galvodavo tik apie tai, kad gali nuskęsti. Kai buvo mažas, lordas tėvas pamėgino išmokyti jį plaukti — įmetė į tvenkinį prie Rago Kalvos. Jam į nosį, burną ir plaučius pribėgo vandens ir, kai seras Hailas jį ištraukė, Šernas dar kelias valandas kosėjo ir švokštė. Nuo to laiko jis nedrįsdavo bristi į vandenį giliau nei iki juostos.
  Ruonių įlankos vandenys buvo gerokai gilesni ir toli gražu ne tokie ramūs kaip tvenkinys tėvo pilies papėdėje. Jie buvo žalsvai pilki ir klastingi, o prie mišku apaugusios pakrantės, palei kurią jie plaukė, buvo gausu uolų ir sūkurių. Net jei būtų įstengęs taip toli nuplaukti, bangos būtų tėškusios jį į akmenį ir suknežinusios galvą.
  — Žvalgaisi undinių, Žudike? — pamatęs Šerną, įbedusį akis į įlanką, paklausė Dareonas.
  Jaunas, gražus, šviesiaplaukis ir rusvaakis Rytų sargybos dainius atrodė veikiau kaip koks tamsusis princas, o ne juodasis brolis.
  — Ne.
  Šėmas ir pats nežinojo, nei ko dairosi, nei ką veikia ant laivo denio. Plaukiu į Citadelę nusikaldinti grandinės ir tapti meisteriu, kad galėčiau labiau pasitarnauti Sienai, sakė sau jis, bet ši mintis tik varė jį į neviltį. Jis nenorėjo būti meisteriu, nenorėjo užsikabinti ant kaklo sunkios, šaltos, odą trinančios grandinės. Šernas nenorėjo palikti savo brolių — vienintelių turimų draugų. Ir tikrai netroško vėl susitikti su tėvu, išsiuntusiu jį prie Sienos numirti.
  Kitų keleivių laukė geresnis likimas. Jiems ši kelionė turėjo baigtis laimingai. Džilė ras prieglobstį Rago Kalvoje ir nuo Vaiduoklių miške patirto siaubo ją skirs Vesteroso platybės. Tarnaudama kambarine jo tėvo pilyje, ji gyvens šiltai, bus soti ir pamatys dalelę plataus pasaulio, apie kurį būdama Krasterio žmona negalėjo nė svajoti. Ji matys, kaip jos sūnus užaugs didelis ir stiprus ir taps medžiotoju, arklininku arba kalviu. O jei paaiškės, kad vaikinas geba valdyti ginklą, galbūt koks nors riteris net priims jį tarnauti ginklanešiu.
  Meisteris Eimonas taip pat plaukė į geresnę vietą. Šernui buvo malonu galvoti, kad paskutines gyvenimo dienas senis praleis Senmiestyje, glamonėjamas šilto švelnaus vėjelio, šnekėdamasis su savo broliais meisteriais ir dalydamasis išmintimi su patarnautojais bei novicijais. Meisteris Eimonas šimtą kartų nusipelnė šio poilsio.
  Net Dareonas bus laimingesnis. Jis visuomet tvirtino esąs nekaltas dėl moters pagrobimo, dėl kurio ir buvo išsiųstas prie Sienos, ir vis kartojo, jog priklausė kažkokio lordo dvarui ir dainuodavo šeimininkui per vakarienę. Dabar jis vėl turės tokią galimybę. Jonas Dareoną paskyrė naujų brolių verbuotoju, mat reikėjo kuo nors pakeisti šį darbą dirbusį vyrą, vardu Jorinas, kuris pradingo ir buvo laikomas žuvusiu. Dareonas turės keliauti po Septynias Karalystes dainomis šlovindamas Nakties sargybos narsą ir kartais atlydėti prie Sienos naujokus.
  Niekas neneigė, kad kelionė bus ilga ir sunki, bet kitiems ji bent jau laimingai baigsis. Šernas tuo ir guodėsi. Plaukiu dėl jų, tikino jis save, dėl Nakties sargybos ir dėl visų gerovės. Ir vis dėlto, kuo ilgiau jis žvelgė į jūros vandenis, tuo jie rodėsi šaltesni ir gilesni.
  Bet netrukus grįžęs į ankštą kajutę, įrengtą laivagalio triume, bendrą visiems keleiviams, Šernas suprato, kad dar blogiau nežiūrėti į jūrą. Jis stengėsi negalvoti apie nerimstantį skrandį kalbėdamasis su kūdikį žindančia Džile.
  — Šis laivas nuplukdys mus į Bravosą, — pasakė Šernas. — Tada rasime kitą laivą, plaukiantį į Senmiestį. Vaikystėje skaičiau knygą apie Bravosą. Visas miestas pastatytas lagūnoje, ant šimto salelių, be to, jie ten turi titaną — akmeninį, šimto pėdų aukščio vyrą. Vietoj arklių jie keliauja laivais, o jų komediantai vaidina parašytas istorijas, o ne paikus, išsigalvotus farsus. Ir maistas ten labai geras, ypač žuvis. Jie prekiauja įvairių rūšių jūrų moliuskais, unguriais ir austrėmis, ką tik sužvejotais lagūnoje. Prieš lipdami į antrąjį laivą, turėtume tame mieste kelias dienas paviešėti. Jei pasiliksime, galėsime nueiti pasižiūrėti spektaklio ir paragauti austrių.
  Šernas manė, kad tai Džilę sužavės. Bet labai apsiriko. Pro seniai netrinktų plaukų sruogas Džilė spoksojo į jį sustingusiomis, apsiblaususiomis akimis.
  — Jei taip nori, milorde…
  — O ko tu nori? — paklausė jos Šernas.
  — Nieko.
  Džilė nuo jo nusisuko ir perkėlė savo sūnų prie kitos krūties.
  Laivas suposi ir kiaušiniai, šoninė bei skrudinta duona, kurių Šernas užkando prieš kelionę, jo skrandyje niekaip nerado vietos. Staiga jis pajuto daugiau nė akimirkos negalįs likti kajutėje. Jis atsistojo ir klupinėdamas užlipo kopėčiomis atiduoti jūrai pusryčių. Šerną supykino taip smarkiai, kad jis nespėjo pasižiūrėti, iš kur pučia vėjas, tad ėmė lupti ožius persisvėręs ne per tuos laivo turėklus ir apsitaškė vėmalais. Vis dėlto išsivėmęs pasijuto geriau, nors… neilgam.
  „Juodasis strazdas“ buvo didžiausias Sargybos irklinis laivas. Rytų sargyboje prie jūros Koteris Paikas meisteriui Eimonui paaiškino, jog“ Audrašauklis“ ir „Nagas“ greitesni, bet jie buvo karo laivai — liesi ir mitrūs medžiokliniai paukščiai, kuriuose vyrai irklavo sėdėdami atvirame denyje. „Juodasis strazdas“ labiau tiko skrosti už Skagoso tyvuliuojantiems Siaurosios jūros vandenims. „Jau prasidėjo audros, — įspėjo juos Paikas. — Žiemą audros stipresnės, bet rudenį — dažnesnės.“
  Pirmas dešimt dienų, kol „Juodasis strazdas“ slinko per Ruonių įlanką ir nuo denio nuolat matėsi krantas, jūra buvo gana rami. Kai pakildavo vėjas, būdavo šalta, bet druskos kvapas ore, rodos, teikė žvalumo. Šernas beveik nieko negalėjo valgyti ir, jei prisiversdavo ką nors nuryti, maistas skrandyje ilgai neužsibūdavo, bet šiaip jautėsi neblogai. Jis mėgino Džilę drąsinti ir linksminti, tačiau jam sunkiai sekėsi. Kad ir ką Šernas kalbėjo, į denį ji kojos nekėlė ir mieliau susigūžusi tūnojo tamsoje su sūnumi. Kūdikiui laive, rodos, nepatiko, kaip ir jo motinai. Kai nerėkdavo, jis nuolat atpildavo motinos pieną. Mažylis viduriavo, jo pilvelis gurgė, jis dergė į kailius, kuriais jį vyniojo Džilė, kad nesušaltų, ir skleidė kajutėje bjaurią rudą smarvę. Kad ir kiek lajinių žvakių Šernas uždegdavo, to dvoko jos vis tiek nepermušdavo.
  Leisti laiką gryname ore buvo maloniau, ypač kai Dareonas dainuodavo. „Juodojo strazdo“ irklininkai dainių pažinojo ir jis grodavo prie irklų palinkusiems vyrams. Dareonas žinojo visas mėgstamiausias jų dainas: liūdnas, tokias kaip „Diena, kai jie pakorė Juodąjį Robiną“, „Undinės rauda“ ir „Mano rudens dienos“, stiprinančias dvasią, tokias kaip „Geležinės ietys“ ir „Septyni kalavijai septyniems sūnums“, nešvankias, tokias kaip „Miledi vakarienė“, „Jos gėlelė“ ir „Megeta buvo linksma mergelė, linksmuolė buvo ji“. Kai užtraukė „Lokį ir gražiąją mergelę“, jam pritarė visi irklininkai, ir „Juodasis strazdas“, rodės, skriete skriejo per bangas. Kalaviją Dareonas valdė prastai, — tai Šernas žinojo dar iš tų laikų, kai jiedu liejo prakaitą pratybų aikštėje, vadovaujami Aliserio Torno, — bet balsą turėjo gražų. „Medumi teptas griaustinis“, — taip kartą šį balsą pavadino meisteris Eimonas. Dareonas grojo medine arfa ir smuiku, be to, pats kūrė dainas, tik… Šernui jos nelabai patiko. Ir vis tiek gera buvo sėdėti ir jų klausytis, nors dėžė buvo tokia kieta ir pilna rakščių, kad Šernas džiaugėsi turintis putlius sėdmenis. Kad ir kur eitų, storuliai visuomet nešasi su savimi pagalvę, dingtelėjo jam.
  Meisteriui Eimonui taip pat labiau patiko leisti dienas ant denio ir, palindusiam po kailių krūva, spoksoti į jūros platybes.
  — Į ką jis žiūri? — vieną dieną nusistebėjo Dareonas. — Juk čia jam turi atrodyti taip pat tamsu, kaip ir kajutėje.
  Senis jį išgirdo. Nors Eimono akys blausėsi ir dabar jau visiškai užtemo, jo klausa tebebuvo puiki.
  — Aš negimiau aklas, — priminė jiems meisteris. — Kai paskutinį kartą čia plaukiau, mačiau kiekvieną uolą, medį, putotos bangos keterą ir mums iš paskos skrendančius pilkuosius kirus. Tuomet man buvo trisdešimt penkeri ir jau šešiolika metų nešiojau meisterio grandinę. Egas norėjo, kad padėčiau jam valdyti, bet aš žinojau, jog mano vieta čia. Jis įsodino mane į „Auksinį drakoną“ ir išsiuntė į šiaurę primygtinai prisakęs savo bičiuliui, serui Dankanui, saugiai palydėti mane į Rytų sargybą. Joks naujokas taip iškilmingai nebuvo atvykęs prie Sienos nuo tų laikų, kai Naimerija atsiuntė šešis auksinėmis grandinėmis sukaustytus karalius. Egas taip pat ištuštino savo kalėjimo požemius, tad man neteko duoti priesaikos vienam. Jis tuos vyrus vadino mano garbės sargyba. Vienas iš jų buvo Brindenas Riversas. Vėliau jis buvo išrinktas lordu vadu.
  — Kraugerys Varnas? — sukluso Dareonas. — Moku dainą apie jį. Ji vadinasi „Tūkstantis ir viena akis“. Bet maniau, kad tas vyras gyveno prieš šimtą metų.
  — Mes visi taip manėme. Kai buvau toks jaunas, kaip tu dabar…
  Rodos, meisteris nuliūdo. Jis kostelėjo, užsimerkė ir ėmė snūduriuoti linguodamas po kailiais, kai palytėtas bangų laivas imdavo suptis.
  Dangus buvo apniukęs, jie plaukė į rytus, į pietus, paskui vėl į rytus ir Ruonių įlankos vandenų žvilgsniu jau nebuvo įmanoma aprėpti. Kapitono, — žilstelėjusio brolio su alaus statinaitę primenančiu pilvuku, — juodi drabužiai buvo tokie nešvarūs ir išblukę, kad įgula vadino jį Senuoju Driskiumi. Jis retai praverdavo burną. Užtat jo padėjėjas šnekėjo už du: vos tik vėjas nurimdavo arba irklininkai sulėtindavo tempą, jis druskos prisotintame ore imdavo svaidytis keiksmais. Rytais jie valgydavo avižinę košę, popiet — žirnių košę, vakare — sūdytą jautieną, sūdytą menkę ar sūdytą avieną ir viską užgerdavo alumi. Dareonas dainavo, Šernas žiaukčiojo, Džilė verkė ir žindė kūdikį, meisteris Eimonas miegojo ir drebėjo, o vėjas kasdien darėsi vis šaltesnis ir pūtė vis smarkiau.
  Ir vis dėlto ši kelionė Šernui buvo malonesnė už paskutinę jo išvyką laivu. Jis buvo ne vyresnis nei dešimties, kai išplaukė lordo Redvaino burlaiviu „Arboro karalienė“. Šis laivas buvo penkis kartus didesnis už „Juodąjį strazdą“, atrodė tikrai įspūdingai, su trimis didžiulėmis tamsiai raudonomis burėmis ir trimis eilėmis irklų, kurie apšviesti saulės tviskėjo aukso ir balta spalva. Matant, kaip laivui išplaukiant iš Senmiesčio tie irklai kyla ir leidžiasi, Šernui net kvapą užgniaužė, bet… tai buvo paskutinis jo išsaugotas malonus prisiminimas apie Redvaino sąsiaurį. Tada, kaip ir dabar, nuo supimo jį ėmė pykinti ir tėvas juo šlykštėjosi.
  Pasiekus Arborą viskas klostėsi dar blogiau. Lordo Redvaino sūnūs dvyniai nuo pat pirmos akimirkos ėmė jį niekinti. Kiekvieną rytą jiedu sugalvodavo, kaip pažeminti Šerną pratybų aikštėje. Trečią dieną Horas Redvainas privertė jį žviegti kaip paršelį ir maldauti pasigailėjimo. Penktą dieną jo brolis Hoberis užvilko virtuvės tarnaitei savo šarvus ir ši tol pliekė Šerną mediniu kalaviju, kol šis ėmė žliumbti. Jai nusivilkus šarvus, visi ginklanešiai, pažai ir arklininkai plyšo juokais.
  — Tiesiog berniukui dar reikia apsiprasti naujoje vietoje, — tą vakarą paaiškino jo tėvas lordui Redvainui.
  Bet Redvaino juokdarys pakratė barškutį ir tarė:
  — O taip, priprasti prie žiupsnio pipirų, kelių gvazdikėlių ir prie obuolio burnoje.
  Rytojaus rytą lordas Rendilas uždraudė Šernui valgyti obuolius, kol jie viešės Paksterio Redvaino namuose. Plaukiant namo Šerną vėl pykino, bet išvykus jam taip palengvėjo, kad vėmalų prieskonis gerklėje beveik patiko. Tik jiems grįžus į Rago Kalvą motina Šernui pasakė, jog tėvas neketino jo imti atgal.
  — Mūsų namuose tavo vietą turėjo užimti Horas, o tu turėjai likti Arbore kaip lordo Paksterio pažas ir taurininkas. Jei būtum jam įtikęs, būtum susižadėjęs su jo dukterimi.
  Šernas dar prisiminė švelnią motinos ranką, šluosčiusią jam ašaras nėriniuota, seilėmis sudrėkinta nosinaite. „Vargšas mano Šernas, — murmėjo ji. — Mano vargšelis Šernas…“
  Gera bus vėl ją pamatytu pagalvojo jis, įsitvėręs „Juodojo strazdo“ turėklų ir žiūrėdamas, kaip į uolėtą krantą dūžta bangos. Gal pamačiusi mane, vilkintį juodais drabužiais, motina manimi didžiuosis. „Dabar aš suaugęs vyras, mama, — galėsiu jai pasakyti, — dabar aš Nakties sargybos brolis ir tarnas. Kartais broliai mane vadina Šernu Žudiku.“ Jis susitiktų ir su savo broliu Dikonu, ir su seserimis. „Matote, — galėčiau jiems pasakyti, — matote, vis dėlto nesu visiškas netikėlis.
  Bet, parvykęs į Rago Kalvą, galėjo rasti pilyje ir tėvą.
  Vos pagalvojus apie tai Semą vėl supykino. Persisvėręs per turėklus, jis ėmė žiaukčioti, tik šįkart ne prieš vėją. Jau buvo beveik išmokęs, kaip reikia vemti.
  Na, bent jam taip atrodė, kol „Juodasis strazdas“ nenutolo nuo pakrantės ir nepasuko į rytus, per įlanką, link Skagoso krantų.
  Ši sala dunksojo prie Ruonių įlankos žiočių — didelė, kalnuota, atšiauri, grėsminga, apgyventa laukinių. Šernas skaitė, kad jie įsikūrę urvuose ir niūriose kalnų tvirtovėse, o į karą joja ant gauruotų vienaragių. „Skagosas“ senąja kalba reiškė „akmenį“. Skagosiečiai vadino save akmeniniais, bet kaimynai šiauriečiai vadino tuos žmones skagsais ir jų nemėgo. Vos prieš šimtą metų Skagosas sukilo. Jų maištas buvo numalšintas tik po kelerių metų ir pareikalavo Vinterfelo lordo bei šimtų jam prisiekusių karių gyvybių. Sprendžiant iš kai kurių dainų, skagsai buvo kanibalai; tose dainose buvo dainuojama, girdi, jų kariai valgo nužudytųjų širdis ir kepenis. Senovėje skagosiečiai buriniais laivais nuplaukė į gretimą Skano salą, pagrobė tenykštes moteris, tos salos vyrus išžudė ir suvalgė jų kūnus akmenuotoje jūros pakrantėje iškėlę puotą, trukusią dvi savaites. Skano saloje ir šiandien niekas negyveno.
  Dareonas taip pat buvo girdėjęs tas dainas. Kai jūroje prie horizonto pasirodė plikos ir pilkos Skagoso kalnų viršūnės, dainius priėjo prie „Juodojo strazdo“ pirmagalyje stovinčio Šerno ir tarė:
  — Jei dievai bus geri, galbūt pamatysime šmėstelint vienaragį.
  — Jei kapitonas bus geras, taip arti nepriplauksime. Jūros srovės aplink Skagosą labai klastingos, be to, ten yra uolų, kurios laivo korpusą suknežintų nelyginant kiaušinio lukštą. Tik neužsimink apie tai Džilei. Ji ir taip išsigandusi.
  — Ir ji, ir tas jos klykiantis išpera. Nė nežinau, kuris iš jų kelia daugiau triukšmo. Jis nutyla tik tada, kai Džilė pakiša jam krūtį, bet tada kūkčioti pradeda ji.
  Ir Šernas tai matė.
  — Gal kūdikis ją žeidžia, — pats tuo abejodamas pasakė jis. — Jei berniukui kalasi dantys…
  Dareonas pašaipiai užgavo vieną liutnios stygą.
  — Girdėjau, kad tyržmogiai narsūs.
  — Ji ir yra narsi, — šoko jos ginti Šernas, bet turėjo pripažinti, kad dar niekada nematė Džilės tokios nusiminusios. Nors ji kaip įmanydama slėpė veidą ir vengė į kajutę įsileisti šviesos, Šernas vis tiek matė, kad jos akys nuolat užverktos, o skruostai šlapi nuo ašarų. Bet kai paklausdavo, kas atsitiko, ji tik papurtydavo galvą ir nieko neatsakydavo. — Tiesiog ji labai bijo jūros, — tarė jis Dareonui. — Prieš atkeliaudama prie Šienus, buvp mačiusi tik Krasterio pilį ir aplinkinius miškus. Nežinau, ar Džilė kada nors buvo nuėjusi daugiau kaip pusę lygos nuo vietos, kurioje gimė. Upokšnius ir upes ji pažįsta, bet niekada nebuvo mačiusi ežero, kol vieno nepriėjome, o jūra… Jūra labai baisi…
  — Kol kas dar nepametėme iš akių kranto.
  — Bet tuoj jo nematysime.
  Šernui ir pačiam tai nelabai patiko.
  — Žudikas kažkokios balos tikriausiai neišsigąs?
  — Ne, — pamelavo Šernas, — aš neišsigąsiu. Bet Džilė… Galbūt, jei pagrotum jiems kokią lopšinę, kūdikis greičiau užmigtų.
  Dareonas bjaurėdamasis susiraukė.
  — Tik jei Džilė užkiš jam užpakalį kaiščiu. Negaliu tverti tos smarvės.
  Kitą dieną ėmė lyti, o jūra įsišėlo.
  — Geriau eime žemyn, kur sausa, — paragino Šernas Eimoną, bet senasis meisteris tik nusišypsojo ir tarė:
  — Man malonu, kai krinta lietaus lašai ant veido, Šernai. Jie kaip ašaros. Prašau, leisk man dar pasilikti. Jau seniai neverkiau.
  Kadangi meisteris Eimonas, toks senas ir silpnas, nusprendė likti ant denio, Šernas gavo pasekti jo pavyzdžiu. Jis beveik visą valandą praleido su seniu susisupęs į apsiaustą ir smulkaus, bet įkyraus lietaus lašai permerkė jį iki siūlo galo. Eimonas, rodos, to nepastebėjo. Jis atsiduso, užsimerkė, o Šernas prisislinko prie jo, kad bent kiek užstotų nuo vėjo. Netrukus Eimonas paprašys nuvesti jį į kajutę, guodėsi jis. Turi paprašyti. Bet Eimonas tylėjo, ir galų gale kažkur toli rytuose sudundėjo griaustinis.
  — Turime leistis žemyn, — drebėdamas tarė Šernas. Meisteris Eimonas nieko neatsakė. Tik tada Šernas suprato, kad senis miega. — Meisteri… — sušnabždėjo Šernas, švelniai purtydamas jį už peties. — Meisteri Eimonai, pabusk.
  Eimonas atmerkė baltu valkčiu aptrauktas, nieko nereginčias akis.
  — Egai… — tarstelėjo senis skruostais žliaugiant lietaus lašams. — Egai, sapnavau, kad esu senas.
  Šernas nežinojo, ką daryti. Priklaupė, paėmė senį ant rankų ir nunešė žemyn į kajutę. Niekas niekada nebuvo pavadinęs jo stipruoliu, be to, lietus permerkė meisterio Eimono drabužius ir senis buvo dukart sunkesnis, bet vis tiek svėrė ne daugiau už vaiką.
  Su Eimonu glėbyje įžengęs į kajutę Šernas pamatė, kad Džilė leido visoms žvakėms sudegti ir užgesti. Kūdikis miegojo, o ji tūnojo kamputyje tyliai kūkčiodama, susisupus į Šerno duotą didelį juodą apsiaustą.
  — Padėk man, — skubriai tarė jis. — Padėk jį išdžiovinti ir sušildyti.
  Ji iš karto atsikėlė ir drauge jie nuvilko senajam meisteriui šlapius drabužius ir apklojo krūva kailių. Senio oda buvo drėgna, šalta, o prisilietus lipni.
  — Lįsk po kailiais šalia jo, — liepė Šernas Džilei. — Apkabink. Šildyk jį savo kūnu. Reikia jį kaip nors sušildyti. — Džilė ir tai padarė netarusi nė žodžio, visą laiką šniurkščiodama. — Kur Dareonas? — paklausė Šėmas. — Jei būtume čia visi, kajutėje būtų šilčiau. Reikia, kad ir jis ateitų.
  Šernas jau buvo belipantis į viršų ieškoti dainiaus, tik staiga denis po jo kojomis pakilo, o paskui staiga smuktelėjo. Džilė sudejavo, Šernas smarkiai atsitrenkė į sieną ir pargriuvo, o kūdikis pabudo ir ėmė klykti.
  Šernui mėginant atsistoti, laivas vėl ėmė suptis. Netekusi pusiausvyros, Džilė akimirksniu atsidūrė jo glėbyje ir taip stipriai prie jo prisiglaudė, kad Šernas vos galėjo kvėpuoti.
  — Nebijok, — tarė jis Džilei. — Tai tik nuotykis. Vieną gražią dieną apie jį papasakosi savo sūnui.
  Bet ji tik dar stipriau įsikibo Šerno rankos. Džilė drebėjo visu kūnu, purtoma nevalingų kūkčiojimų. Kad ir ką sakyčiau, tik dar labiau ją graudinu. Šernas stipriai apkabino Džilę nejaukiai jausdamas į jo kūną besiremiančias jos krūtis. Kad ir labai buvo išsigandęs, vis dėlto to pakako, kad jo lytis išpamptų. Ji tai jaučia, susigėdęs pagalvojo Šernas, bet, net jei taip ir buvo, Džilė neišsidavė, tik dar stipriau į jį įsikibo.
  Po to ėmė slinkti vienodos dienos. Jie nė karto neišvydo saulės. Oras buvo apniukęs, naktys tamsios, tik virš Skagoso kalnų viršūnių dangų kartais nutvieksdavo žaibas. Visi jie buvo išbadėję, bet nė vienas negalėjo praryti kąsnio. Kad suteiktų irklininkams jėgų, kapitonas prakalė statinę ugninio vyno. Ir Šernas išlenkė taurę, o tada, deginančioms gyvatėms šliaužiant jo gerkle ir krūtine, ilgai gaudė kvapą. Dareonui šis gėrimas taip patiko, jog nuo tos dienos jis retai išsiblaivydavo.
  Burės būdavo tai pakeliamos, tai vėl nuleidžiamos, o viena nutrūko nuo stiebo ir nuskriejo nelyginant didžiulis pilkas paukštis. „Juodajam strazdui“ plaukiant palei pietinį Skagoso salos krantą jie pamatė į uolas atsitrenkusio burinio laivo duženas. Kelis įgulos narius bangos buvo išmetusios į krantą ir jų pagerbti susirinko kovai su krabais.
  — Po galais, per arti priplaukė, — pamatęs laivo duženas suniurnėjo Senasis Driskius. — Vienas geras vėjo šuoras ir išsitėkšime šalia jų.
  Kad ir labai nuvargę, irklininkai vėl užgulė irklus, laivas šiaip taip stūmėsi į pietus, Siaurosios jūros link, pagaliau Skagoso sala nutolo ir virto tik keliais tamsiais pavidalais danguje, galėjusiais būti grėsmingais audros debesimis arba aukštų juodų kalnų viršūnėmis, arba ir vienais, ir kitais. Paskui astuonias dienas ir septynias naktis jie plaukė ramiai, be nuotykių.
  O tada juos užgriuvo audros, smarkesnės nei anksčiau.
  Ar tai buvo trys audros, ar viena su keliomis ramybės pertraukėlėmis? To Šernas nežinojo, bet iš visų jėgų stengėsi suprasti.
  — O koks skirtumas?! — kartą šūktelėjo jam Dareonas, kai jie visi susigrūdę tūnojo kajutėje po deniu.
  Jokio, norėjo atsakyti jam Šernas, bet, kai mąstau apie tai, negalvoju, kad galiu nuskęstiy kad mane pykina arba kad meisterį Eimoną krečia šaltis.
  — Jokio, — gailiai cyptelėjo Šėmas, bet kitus jo ištartus žodžius užgožė griaustinis, laivo korpusas staiga pakrypo ir Šėmas parvirto ant šono.
  Džilė kūkčiojo. Kūdikis rėkė. Šernas girdėjo, kaip denyje Senasis Driskius, — skarmalius, burnos nepraverdavęs kapitonas, — šaukia ant įgulos.
  Nekenčiu jūroSy pagalvojo Šernas, nekenčiu, nekenčiu, nekenčiu jūros. Kitas žaibo tvykstelėjimas buvo toks ryškus, kad pro plyšius tarp sukaltų storų lentų, atstojančių lubas, apšvietė kajutę. Tai geras, tvirtas laivas, geras tvirtas laivas, geras laivas, ėmė kartoti sau Šernas. Jis nenuskęs. Aš nebijau.
  Per vieną pertraukėlę tarp štormų, siaubingai pykinamas, pabalusiais krumpliais, stovėdamas tvirtai įsikibęs laivo borto turėklų, Šernas nugirdo jūreivius puse lūpų murmant, girdi, štai kas nutinka, kai į laivą įsileidi moterį, ir dar tyržmogę. „Krušosi su savo tėvu, — vėl kylant vėjui išgirdo jis sakant vieną iš jūreivių. — Tai blogiau už paleistuvavimą. Blogiau už bet ką. Jei neatsikratysime tos moters ir jos išperėtos šlykštynės, visi nuskęsime.“
  Prieštarauti tiems vyrams Šernas nedrįso. Jie buvo vyresni už jį, tvirti, liekni, raumeningi, daugelio prie irklų praleistų metų sustiprintomis rankomis ir pečiais. Tačiau jis žiūrėjo, kad jo durklas visuomet būtų aštrus, ir kai Džilė išeidavo iš kajutės nusišlapinti, Šernas ją lydėdavo.
  Net Dareonas apie tyržmogę negalėjo pasakyti nieko gera. Kartą, Šerno įkalbėtas, jis užtraukė lopšinę tikėdamasis nuraminti kūdikį, bet, vos įpusėjus pirmą posmą, Džilė pratrūko nesulaikomai kūkčioti.
  — Po septyniais perkūnais, — nusikeikė Dareonas, — ar negali sulaikyti ašarų bent tol, kol pasiklausysi dainos?
  — Tiesiog grok, — paprašė jo Šernas, — padainuok jai tą dainą.
  — Ne dainos jai reikia, — atšovė Dareonas. — Ją reikėtų gerai prikulti arba išdulkinti. Dink man iš akių, Žudike.
  Nustūmęs Šerną, jis išėjo iš kajutės ieškoti paguodos ugninio vyno taurėje ir šiurkščioje irklininkų brolijoje.
  Šernas jautėsi visiškai sutrikęs. Prie kvapų jis jau beveik priprato, bet dėl audrų ir Džilės kūkčiojimo jau kelias naktis nemiegojo.
  — Gal galėtum jai ko nors duoti? — pamatęs, kad meisteris Eimonas pabudo, labai tyliai paklausė jo Šernas. — Kokios nors žolės ar vaistinio gėrimo, kad ji taip nebijotų?
  — Tai, ką girdi, ne baimė, — atsakė jam senis. — Tai sielvartas ir nuo jo vaistų nėra. Tegul ji verkia, Šernai. Negali užtvenkti upės.
  Šernas visai sutriko.
  — Ji plaukia į saugią vietą. Ten, kur šilta. Ko jai sielvartauti?
  — Šernai, — sušnabždėjo senis, — turi dvi sveikas akis, o nematai. Ji — motina, gedinti savo vaiko.
  — Kūdikiui jūros liga, ir tiek. Mus visus pykina. Kai pasieksime Bravoso uostą…
  — …tas kūdikis tebebus Dalos sūnus, o ne Džilės kūnas ir kraujas.
  Šernui prireikė kelių akimirkų, kad pagaliau suvoktų, ką Eimonas turi omenyje.
  — Negali būti… Ji niekada… Aišku, kad kūdikis jos. Džilė niekada nebūtų iškeliavusi nuo Sienos be savo sūnaus. Jinai jį myli.
  — Džilė abu juos žindė ir abu mylėjo, — tarė Eimonas, — bet nevienodai. Jokia moteris nemyli savo vaikų vienodai, net Dangiškoji Motina. Esu tikras, kad Džilė savo kūdikį paliko nenorėdama. Galiu tik spėlioti, kuo pagrasino jai lordas vadas ir ką pažadėjo… bet ir grasinimų, ir pažadų tikrai buvo.
  — Ne. Ne, tai netiesa. Jonas niekada nebūtų…
  — Jonas nebūtų. O lordas Snou padarė. Kartais laimingos pabaigos negali būti, Šernai, ir reikia rinktis mažiausią iš blogybių.
  Laimingos pabaigos negali būti. Šernas prisiminė visas negandas, kurias jiedviem su Džile teko iškęsti, Krasterio pilį, Senojo Lokio mirtį, sniegą, ledą, stingdantį vėją, daugybę dienų, kurias jie praleido kelionėje, numirėlius Vaiduoklių miške, Šaltarankį ir tris kranklius, Sieną, Sieną, Sieną, Juoduosius vartus po žeme. Ko dėlei jie visa tai ištvėrė? Nėra nei geros išeities, nei laimingos pabaigos.
  Jis norėjo rėkti. Norėjo staugti, verkti, drebėti, o paskui susiriesti į kamuoliuką ir kūkčioti. Jis apmainė kūdikius, suprato Šernas. Sukeitė juos, kad apsaugotų mažąjį princą, kad išsiųstąjį kuo toliau nuo ledi Melisandros laužo, kuo toliau nuo raudono jos dievo. Jei ji sudegins Džilės berniuką, kam tai rūpės? Niekam, išskyrus Džilę. Jis tik Krasterio išpera, iš kraujomaišos gimusi bjaurastis, o ne Užusienio karaliaus sūnus. Jis netinka nei būti įkaitu, nei aukoti -jis niekam netinka, be to, nė vardo neturi.
  Netaręs nė žodžio Šernas svirduliuodamas užlipo ant denio vemti, bet jo skrandis buvo tuščias. Sutemo, naktis atrodė keistai rami — tokios jau daug dienų jie nebuvo sulaukę. Jūra atrodė tarsi juodas stiklas. Irkluotojai ilsėjosi. Keli iš jų miegojo sėdėdami prie irklų. Vėjas išpūtė bures, ir šiaurėje Šernas net įžiūrėjo išsibarsčiusias žvaigždes bei raudoną žvaigždę keliauninkę, kurią laisvoji tauta vadino Vagimi. Ši žvaigždė turėtų būti mano, nusiminęs pagalvojo Šernas. Padėjau Jonui tapti lordu vadu ir atvedžiau pas jį Džilę su kūdikiu. Laimingos pabaigos niekada nebūna.
  — Žudike… — Prie Šerno, nė nenumanydamas apie jo kančias, prisigretino Dareonas. — Pagaliau maloni naktis. Žiūrėk, žvaigždės žiebiasi. Gal net mėnulį pamatysime. Ko gero, blogiausia jau praėjo.
  — Ne. — Šernas nusišluostė nosį ir ištiesė putlų pirštą į pietus, į tirštėjančią tamsą. — Ten, — pasakė jis. Ir vos tik ištarė šį žodį, tvykstelėjo tylus ir akinantis žaibas. Akimirką nušvito tolumoje slenkantys debesys, — melsvai rausvi, raudoni, geltoni, tumulais virstantys vieni ant kitų, aukštesni už dangų. — Blogiausia dar nepraėjo. Blogiausia tik prasideda ir kažin, ar sulauksime laimingos pabaigos.
  — Tebūna dievai geri, — nusijuokė Dareonas. — Žudike, tu toks bailys…

  # Džeimis

  Lordas Taivinas Lanisteris įjojo į šį miestą raitas ant eržilo, užsivilkęs nublizgintus ir spindinčius, emaliu padengtus tamsiai raudonus šarvus, papuoštus brangakmeniais ir auksu. O paliko jį gulėdamas aukštame vežime, išmuštame tamsiai raudona medžiaga, ir lydimas šešių tyliųjų seserų, besirūpinančių jo palaikais.
  Laidotuvių procesija iš Karaliaus Uosto išėjo pro Dievų vartus — platesnius ir didingesnius nei Liūto vartai. Toks sprendimas Džeimiui rodės netinkamas. Jo tėvas buvo liūtas, to niekas negalėjo paneigti, tačiau net lordas Taivinas niekada netvirtino esąs dievas.
  Apsupusi lordo Taivino laidotuvių vežimą, jojo penkiasdešimties riterių garbės sargyba su ietimis, ant kurių plazdėjo trikampės tamsiai raudonos vėliavėlės. Paskui juos traukė vakarų lordai. Vėjas plakė jų vėliavas ir ant jų išsiūti ženklai šokčiojo ir virpėjo. Jodamas risčia šalia kolonos, Džeimis aplenkė šernus, barsukus, vabalus, žalią strėlę ir raudoną jautį, sukryžiuotas alebardas, ietis, po medžius laipiojančią katę, žemuogę, tvoklę ir keturis susipynusius saulės spindulius.
  Lordas Braksas vilkėjo šviesiai pilką liemenę, puoštą sidabrišku audiniu, ir kairėje, prie širdies, buvo prisisegęs ametisto vienaragį. Lordas Džastas buvo su juodo plieno šarvais, o jo antkrūtinis papuoštas įlaja, vaizduojančia tris auksines liūtų galvas. Pažvelgus į jį rodės, kad gandai apie jo mirtį nėra iš piršto laužti; dėl patirtų sužeidimų ir kalinimo iš to vyro buvo likęs tik šešėlis. Lordas Beinfortas mūšyje taip skaudžiai nenukentėjo ir atrodė pasiruošęs tęsti karą. Plumo drabužiai buvo skaisčiai raudoni, Presterio — iš šermuonėlių kailių, Morlandas vilkėjo rausvai rudus ir žalius apdarus, bet visi jie, pagerbdami vyrą, kurį lydėjo namo, buvo apsisiautę tamsiai raudonus šilkinius apsiaustus.
  Paskui lordus ėjo šimtas arbaletininkų bei trys šimtai kalavijuočių ir jiems ant pečių taip pat plaikstėsi tamsiai raudoni audeklai. Šioje raudonio jūroje su baltu apsiaustu ir baltais žvyniniais šarvais Džeimis jautėsi nejaukiai.
  Dėdė taip pat neskubėjo jo guosti.
  — Lorde vade, — paklausė seras Kevanas, kai Džeimis pasivijo ir ėmė lenkti jį, jojantį kolonos priekyje, — ar jos malonybė davė man paskutinį įsakymą?
  — Aš čia ne dėl Sersėjos. — Jiems už nugarų ėmė dundėti būgnas — lėtai, monotoniškai, kaip ir dera per laidotuves. „Mirė, — rodės, dunksėdamas kartojo jis, — mirė, mirė.“ — Atjojau atsisveikinti. Jis buvo mano tėvas.
  — Ir jos.
  — Nesu Sersėja. Man želia barzda, o ji turi krūtis. Jei vis tiek mus painioji, dėde, suskaičiuok rankas. Sersėja jas turi dvi.
  — Abu jūs pašaipūnai, — atsakė Džeimiui dėdė. — Nejuokauk su manimi, sere, aš juokauti nenusiteikęs.
  — Gerai, kaip nori. — Viskas klostosi toli gražu ne taip, kaip tikėjausi. — Sersėja būtų norėjusi pati tave išlydėti, bet turi daug neatidėliotinų reikalų.
  Seras Kevanas prunkštelėjo.
  — Kaip ir mes visi. Kaip gyvuoja tavo karalius? — priekaištingai pasiteiravo jis.
  — Neblogai, — lyg teisindamasis atsakė Džeimis. — Rytą jį saugo Beilonas Svonas. Geras ir narsus riteris.
  — Anksčiau, kalbant apie vyrus baltais apsiaustais, tai būdavo savaime suprantama.
  Niekas negali pasirinkti sau brolių, pagalvojo Džeimis. Leiskite man pačiam rinktis vyrus, ir karaliaus sargyba bus tokia pat puiki kaip anksčiau. Tačiau ištarti garsiai šie žodžiai būtų nuskambėję niekingai; kaip tuščias gyrimasis žmogaus, karalystėje vadinamo Karalžudžiu. Žmogaus, kurio garbė lieko neverta. Džeimis patylėjo. Jis čia atjojo ne ginčytis su dėde.
  — Sere, — pagaliau prabilo jis, — judviem su Sersėja reikia susitaikyti.
  — O mudu pykstamės? Šito man niekas nesakė.
  Džeimis apsimetė šių žodžių negirdėjęs.
  — Nesantaika tarp Lanisterių gali būti naudinga tik mūsų giminės priešams.
  — Jei tarp mūsų nesantaika, tai ne aš ją pakursčiau. Sersėja nori valdyti. Puiku. Karalystė jos. Aš tik prašau, kad duotumėte man ramybę. Mano vieta — Daryje, šalia sūnaus. Reikia atstatyti pilį, apsėti laukus, ginti žemes. — Kevanas skardžiai nusijuokė. — Tavo sesuo pasirūpino, kad daugiau neturėčiau kuo užsiimti. Be to, turiu dalyvauti Lanselio vestuvėse. Jo nuotaka jau nekantrauja ir laukia, kada atvyksime į Darį.
  Jo našlė iš Dvynių. Džeimio pusbrolis Lanselis jojo dešimčia jardų nuo ių atsilikęs. Įdubusiomis akimis ir žilstelėjusiais, išsausėjusiais plaukais, jis atrodė vyresnis už lordą Džastą. Žvelgdamas į jį Džeimis pajuto niežtint nukirstus pirštus dulkinasi su Lanseliu, Osmundu Ketlbleku ir, kiek žinau, su Mėnuliuku… Džeimis jau daugybę kartų mėgino pasišnekėti su Lanseliu, bet niekuomet nerasdavo jo vieno. Jei šalia nebūdavo tėvo, tai sukiodavosi kuris nors iš septonų. Gal jis ir Kevano sūnus, bet jo gyslomis teka pienas. Tirionas man melavo. Jis tik norėjo mane įskaudinti.
  Džeimis liovėsi galvojęs apie pusbrolį ir vėl kreipėsi į dėdę:
  — Ar po vestuvių liksi Daryje?
  — Galbūt, nors nežinau, ar ilgai. Rodos, Trišakio pakrantėse bastosi Sandoras Kligeinas. Tavo sesuo pageidauja jo galvos. Gali būti, kad jis prisidėjo prie Dondariono.
  Apie Druskos įlanką Džeimis buvo girdėjęs. Jau pusė karalystės žinojo, kas ten nutiko. Plėšikų antpuolis ten buvo ypač žiaurus. Jie prievartavo ir luošino moteris, skerdė vaikus motinų glėbiuose ir sudegino pusę miesto.
  — Rendilas Tarlis dabar Mergelių Duburyje. Leisk bastūnus tramdyti jam. Man labiau patiktų, jei vyktum į Riveraną.
  — Ten viskam vadovauja seras Daivenas. Vakarų sergėtojas. Jam mano pagalbos nereikia. O Lanseliui reikia.
  — Kaip žinai, dėde. — Džeimiui skaudėjo galvą ir tas skausmas pulsavo dunksinčio būgno ritmu. Miręs, miręs, mirę s. — Pasielgtum protingai, jei savo riterių nepaleistum.
  Dėdė nedraugiškai dėbtelėjo į sūnėną.
  — Tai grasinimas, sere?
  Grasinimas? Tokia mintis Džeimį pribloškė.
  — Atsargumo priemonė. Aš tik norėjau pasakyti, kad… Sandoras pavojingas.
  — Siunčiau į kartuves bastūnus ir plėšikaujančius riterius dar tais laikais, kai tu dergei į vystyklus. Neketinu išjoti vienas ir stoti akis į akį su Kligeinu ir Dondarionu, jei tau dėl to neramu, sere. Ne kiekvienas Lanisteris dėl garbės pameta galvą.
  Hm, dėde, manau, dabar kalbi apie mane.
  — Tuos bastūnus ne blogiau už tave galėtų sudoroti ir Adamas Marbrandas. Ir Braksas, ir Beinfortas, ir Plumas, ir bet kuris kitas. Bet niekas negalėtų tinkamai eiti karaliaus rankos pareigų.
  — Tavo sesuo mano iškeltas sąlygas žino. Jos nepasikeitė. Kai kitą kartą būsi Sersėjos miegamajame, taip jai ir pasakyk.
  Taip taręs, seras Kevanas pentinais paragino savo ristūną ir, staiga nutraukęs pokalbį, nušuoliavo.
  Džeimis, jausdamas trūkčiojant nukirstą ranką, jo nesivijo. Giliai širdyje jis vylėsi, kad Sersėja kažką bus neteisingai supratusi, tačiau buvo akivaizdu, jog klydo. Jis apie mudu žino. Žino apie Tomeną ir Mirselą. Ir Sersėja žino, kad dėdė žino. Seras Kevanas buvo Lanisteris iš Kasterlių Uolos. Džeimis negalėjo patikėti, kad sesuo ryžtųsi jį kaip nors nuskriausti, ir vis dėlto… Dėl Tiriono apsirikau, kodėl negalėčiau apsirikti ir dėl Sersėjos? Argi dabar, kai sūnūs ėmė žudyti tėvus, kas nors galėtų priversti dukterėčią apsigalvoti ir neliepti nužudyti dėdės? Keblumų keliančio ir per daug žinančio dėdės. Nors galbūt Sersėja tikisi, kad šį darbą už ją atliks Skalikas? Jei Sandoras Kligeinas nužudytų serą Kevaną, jai nereikėtų teptis rankų krauju. Ir, jeigu jiedu susitiks, Skalikas tai padarys. Kadaise Kevanas Lanisteris su kalaviju rankoje buvo labai grėsmingas, bet jis jau nebejaunas, o Skalikas…
  Džeimį pasivijo laidotuvininkų kolona. Kai pro šalį, iš abiejų pusių apsuptas septonų, jojo Lanselis, Džeimis jam šūktelėjo:
  — Lanseli! Pusbroli. Norėjau pasveikinti tave vedybų proga. Labai gaila, kad dėl savo užimamų pareigų negalėsiu dalyvauti iškilmėse.
  — Jo malonybė turi būti saugomas.
  — Ir bus. Vis dėlto gaila, kad praleisiu tavo gultuves. Kaip suprantu, tau :ai pirma, o jai — antra santuoka. Neabejoju, kad miledi mielai parodys, ką ir kaip reikia daryti.
  Išgirdę šią nešvankią užuominą, keli šalia jojantys lordai nusijuokė, o Lanselio septonai nepritariamai dėbtelėjo į Džeimį. Jo pusbrolis neramiai sujudėjo balne.
  — Puikiai žinau, kaip atlikti sutuoktinio pareigą, sere.
  — Pirmą naktį po vestuvių nuotaka to ir nori, — linktelėjo Džeimis. — Sutuoktinio, kuris žino, kaip atlikti tą pareigą.
  Lanselio skruostai nuraudo.
  — Meldžiuosi už tave, pusbroli. Ir už jos malonybę karalienę. Tegul Senolė suteikia jai išminties, o Karžygys saugo.
  — Kuriems galams Sersėjai Karžygio apsauga? Juk ji turi mane.
  Džeimis apsuko žirgą ir jo baltas apsiaustas subangavo pagautas vėjo.
  Kipšas melavo. Sersėja mieliau įsileistų į tarpkojį Roberto lavonų nei tokį dievobaimingų kvailį kaip Lanselis. Tirionai, tu bjaurus niekše, jei jau melavai, reikėjo pasirinkti į meilužius tinkamesnį vyrų. Ir Džeimis, aplenkęs lordo tėvo katafalką, nušuoliavo link tolumoje matomo miesto.
  Džeimiui Lanisteriui grįžtant į Raudonąją pilį, dunksančią ant Aukštosios Eigono kalvos, Karaliaus Uosto gatvės atrodė beveik tuščios. Kareivių, kurie grūdosi miesto lošimų landynėse ir puodų krautuvėlėse, dabar buvo likę nedaug. Pusę Tairelių pajėgų Garlanas Narsusis išsivedė atgal į Haigardeną, o jo ledi motina ir senelė išvyko drauge su juo. Kita pusė išžygiavo į pietus su Meisu Tairelių ir Mačiu Rovanu ketindami apsiausti Vėtrų Gūžtą.
  O dėl Lanisterių kariuomenės, tai du tūkstančiai kovose patyrusių karių buvo įsikūrę stovykloje anapus miesto sienų ir laukė atplaukiant Paksterio Redvaino flotilės, kuri per Juodųjų Vandenų įlanką turėjo juos perkelti į Drakono Uolą. Rodos, išplaukdamas į šiaurę, lordas Stanis savo pilyje paliko tik nedidelę įgulą, tad, Sersėjos manymu, du tūkstančiai vyrų tikrai turėjo ją užimti.
  Kiti vakariečiai grįžo pas savo žmonas ir vaikus atstatyti namų, apsėti laukų ir nuimti paskutinio derliaus. Prieš jiems išžygiuojant, Sersėja nusivedė Tomeną į jų stovyklas, kad vyrai galėtų džiaugsmingais šūksniais pasveikinti mažąjį karalių. Dar niekada Sersėja neatrodė tokia graži, kaip tą dieną: ji šypsojosi, o jos auksiniuose plaukuose žaidė rudens saulės spinduliai. Kad ir ką žmonės kalbėjo apie jo seserį, kai pasistengdavo, ji tikrai mokėjo sužavėti vyrus.
  Žirgui įrisnojus pro pilies vartus, Džeimis pamatė per dvi dešimtis raitų riterių, besipraktikuoj ančių išoriniame kieme ietimi pataikyti į skydą, pakabintą ant baslio. Štai dar viena pramoga, kuri jau ne man, dingtelėjo jam. Ietis buvo sunkesnė ir gremėzdiškesnė už kalaviją, bet, kaip paaiškėjo, net valdyti kalaviją jam buvo nelengva. Džeimis manė, kad galėtų laikyti ietį kairėje rankoje, bet tuomet ant dešinės būtų turėjęs pasikabinti skydą. Kaunantis ietimis priešininkas visuomet būdavo kovotojui iš kairės. Iš skydo ant dešinės rankos naudos būtų buvę tiek pat, kiek iš spenelių ant krūtinės šarvo. Ne, laikai, kai dalyvaudavau riterių turnyruose, jau praėjo, lipdamas nuo žirgo pagalvojo Džeimis, bet vis tiek stabtelėjo pasižiūrėti į besikaunančius pratybose riterius.
  Seras Taladas Ilgasis nukrito nuo žirgo — mat įsiūbuotas smėlio maišas dunkstelėjo jam į galvą. Stipruolis Šernas taip dūrė ietimi į skydą, kad šis įskilo. Galutinai jį suskaldė Kenosas iš Keiso. Serui Dermotui iš Lietaus Miško buvo pakabintas naujas skydas. Lambertas Ternberis bakstelėjo menkai ir jo ietis nuslydo į šoną, bet Džonas Bedėjus Bebarzdis, Hamfris Sviftas ir Eilinas Staksperis dūrė iš peties, o Raudonasis Ronetas Koningtonas net sulaužė ietį. Tada į balną sėdo Gėlių riteris ir pranoko juos visus.
  Džeimis visuomet buvo įsitikinęs, kad riterių turnyre sėkmę didžia dalimi lemia gebėjimas valdyti žirgą. Seras Loras jojo puikiai, o ietį valdė taip, tarsi būtų gimęs ją laikydamas… matyt, dėl to jo motina visą gyvenimą liko susiraukusi. Ieties smaigalį jis įbeda ten, kur nori, o pusiausvyros jam, rodos, galėtų pavydėti net katė. Galbūt jis išvertė mane iš balno visai ne per laimingų atsitiktinumų… Gaila, kad Džeimis taip ir neturėjo progos dar kartą susikauti su šiuo vaikinu. Jis paliko vyrus smagintis ir nuėjo.
  Sersėja buvo Meigoro tvirtovės saulėtoje menėje su Tomenu ir juodaplauke, iš Myro kilusia lordo Meriveterio žmona. Jie visi trys juokėsi iš didžiojo meisterio Paišelio.
  — Ar pavėlavau ir neišgirdau kokio nors gudraus pokšto? — paklausė Džeimis, žengdamas pro duris.
  — Ak, žiūrėk, — nelyginant katė sumurkė ledi Meriveter, — grįžo tavo narsusis brolis, tavo malonybe.
  — Didžioji jo dalis. — Džeimis pamatė, jog karalienė gerokai apgirtusi. Rodos, pastaruoju metu Sersėja po ranka nuolat turėdavo ąsotį vyno, nors kadaise už girtuokliavimą niekino Robertą Barateoną. Džeimiui tai nepatiko, bet jau kelios dienos jam, rodės, nepatiko niekas, ką darė sesuo. — Didysis meisteri, — kreipėsi Sersėja į Paišelį, — būk geras ir pranešk lordui vadui naujienas.
  Paišelis, regis, pasijuto labai nepatogiai.
  — Atskrido paukštis, — paaiškino jis. — Iš Stokvortų. Ledi Tanda praneša, kad jos duktė Lolisė pagimdė stiprų sveiką sūnų.
  — Tik niekada neatspėsi, kokį vardą jie davė tam benkarčiukui, broli.
  — Pamenu, kad norėjo pavadinti jį Taivinu.
  — Taip, bet aš uždraudžiau. Pasakiau Falisei, kad nepakęsiu, jei taurų mano tėvo vardą gaus niekingas kiauliaganio ir silpnaprotės kiaulės išpera.
  — Ledi Stokvort dievagojasi, kad duoti kūdikiui tokį vardą sugalvojo ne ū, — įsiterpė didysis meisteris Paišelis. Raukšlėta jo kakta buvo išpilta prakaito. — Ji rašo, kad vardą išrinko Lolisės vyras. Tas Bronas… rodos… jis…
  — Tirionas, — pamėgino atspėti Džeimis. — Jis pavadino vaiką Tirionu.
  Senis kretėdamas linktelėjo ir rankove nusibraukė nuo kaktos prakaitą.
  Dabar nusijuokė ir Džeimis.
  — Na štai, mieloji sesute. Visur ieškojai Tiriono, o šis visą laiką tūnojo Lolisės pilve.
  — Juokdarys. Judu su Bronu abu juokdariai. Neabejoju, kad net dabar, mums čia kalbantis, tas benkartas čiulpia vieną iš Lolisės Skystaprotės spenių, o tas kalavijuotis kvailai šaiposi ir pučiasi dėl savo akiplėšiško poeigio.
  — Gal tas vaikas panašus į tavo brolį, — pakišo mintį ledi Meriveter. — Gal jis luošas ir be nosies?
  Ir ji dusliai nusikvatojo.
  — Derėtų nusiųsti mielajam naujagimiui dovaną, — pareiškė karalienė. — Ar ne, Tomenai?
  — Galėtume padovanoti jam kačiuką.
  — Liūtuką, — tarė ledi Meriveter. „Kad perkąstų jam gerklytę“, — be žodžių, vien klastingai šypsodamasi pridūrė ji.
  — Turėjau mintyje kitokią dovaną, — pasakė Sersėja.
  Tikriausiai naują įtėvį. Toks sesers žvilgsnis Džeimiui buvo pažįstamas. Tą žvilgsnį jis buvo matęs ir anksčiau, pastarąjį kartą — Tomeno vestuvių vakarą, kai ji sudegino Rankos bokštą. Reginį stebėjusių svečių veidus nutvieskė žalia gaisro šviesa, tad jie visi atrodė tarsi pūvantys lavonai, tarsi būrys džiūgaujančių guliu, ir vis dėlto kai kurie lavonai buvo gražesni už kitus. Net apšviesta pražūtingų liepsnų Sersėja atrodė nuostabiai graži. Ji stovėjo vieną ranką pakėlusi prie krūtinės, truputį pravėrusi lūpas, žvelgdama žaliomis spindinčiomis akimis. Ji verkia, suprato Džeimis, tik negalėjo pasakyti, ar tai palaimingo jaudulio ašaros.
  Gaisras pažadino jo krūtinėje nerimą, priminė Eirį Targarieną ir legendą, kad ugnis gali jį prikelti. Tarp karaliaus sargybos ir karaliaus nebuvo jokių paslapčių. Paskutiniais valdymo metais jo ir karalienės santykiai buvo įtempti. Jiedu miegojo atskiruose kambariuose, o dieną stengėsi vienas kito vengti. Bet kai Eiris paaukodavo žmogų liepsnoms, naktį karalienė Rela sulaukdavo svečio. Tą dieną, kai jis sudegino savo uolųjį ranką, Džeimis ir Jonas Daris ėjo sargybą prie karalienės miegamojo durų, o tuo metu karalius tenkino geidulius su savo žmona. „Man skauda! — girdėjo jie šaukiant Relą anapus ąžuolinių durų. — Man skauda“ Rodės keista, kad tverti šį šauksmą buvo sunkiau nei lordo Čelstedo klyksmus. „Mes prisiekėme ginti ir ją“, — pagaliau neapsikentęs tarė Džeimis. „Prisiekėme, — sutiko Daris, — bet ne nuo karaliaus.“
  Po to Relą Džeimis matė tik vieną kartą — tą dieną, kai ji iškeliavo į Drakono Uolą. Į karališką vežimą, nuo Aukštosios Eigono kalvos turėjusį nuvežti ją iki laukiančio laivo, karalienė įlipo įsisupusi į apsiaustą ir pasikėlusi gobtuvą, bet, kai ji išvažiavo, Džeimis nugirdo šnabždantis tarnaites. Jos sakė, girdi, karalienė atrodžiusi tarsi apdraskyta žvėries, nagais suraižytomis šlaunimis ir apkramtytomis krūtimis. Karūnuoto žvėries, pagalvojo Džeimis.
  Galop karalius Pamišėlis tapo toks bailus, kad niekam neleido būti prie savęs su ginklu, išskyrus kalavijais ginkluotus karaliaus sargybos vyrus. Jo barzda buvo susivėlusi ir neplauta, šviesių, bet žilstelėjusių plaukų kaltūnas siekė juosmenį, o rankų nagai buvo taip seniai karpyti, jog atrodė kaip kelių colių ilgio, suskilinėję ir pageltę plėšrūno paukščio nagai. Ir vis dėlto ašmenys jį tebekamavo — ne ginklų, o Geležinio sosto ašmenys. Karaliaus rankos ir kojos nuolat būdavo nusėtos šašų ir pusiau užgijusių žaizdų.
  Tebūnie jis apanglėjusių kaulų ir iškepusios mėsos karalius, atidžiai žvelgdamas į besišypsančią seserį prisiminė Džeimis. Tebūnie jis pelenų karalius.
  — Tavo malonybe, — kreipėsi jis į Sersėją, — ar galėtume pasikalbėti akis į akį?
  — Kaip pageidauji. Tomenai, tau jau pats laikas pasimokyti. Eik su didžiuoju meisteriu.
  — Gerai, mama. Mokomės apie Beilorą Palaimintąjį.
  Pabučiavusi karalienę į abu skruostus, susiruošė eiti ir ledi Meriveter.
  — Ar man grįžti pas tave per vakarienę, tavo malonybe?
  — Jei negrįši, labai mane užrūstinsi.
  Džeimiui nepraslydo pro akis, kaip eidama myrietė siūbuoja klubus. Kiekvienas žingsnis — vilionė. Kai ji išėjusi uždarė duris, jis krenkštelėjo ir tarė:
  — Iš pradžių tie Ketlblekai, paskui Kiburnas, dabar — ji. Pastaruoju metu užveisei keistą žvėryną, miela sese.
  — Labai pamėgau ledi Teną. Ji mane pralinksmina.
  — Ji yra viena iš Mardžerės Tairel kompanionių, — priminė Sersėjai Džeimis. — Ir viską apie tave pasakoja jaunajai karalienei.
  — Suprantama. — Sersėja žingtelėjo prie indaujos įsipilti vyno. — Kai paprašiau Mardžerės, kad leistų Tenai būti mano kompanione, ji labai apsidžiaugė. Gaila, kad negirdėjai jos suokimo: „Ji bus tau kaip sesuo, kaip kad buvo man. Žinoma, tegul būna tavo kompanionė! Aš turiu pusseserių ir kitų ledi.“ Mūsų mažoji karalienė nenori, kad jausčiausi vieniša.
  — Jei žinai, kad ledi Tena šnipė, kam ją pasiėmei?
  — Mardžerė nė iš tolo nėra tokia gudri, kaip pati mano. Ji nesupranta, kokia apsukri gyvatė yra ta ištvirkėlė myrietė. Naudojuosi Tena perduodama karalienei tokias žinias, kokias pati noriu. Kai kurios iš jų netgi yra tiesa. — Sersėjos akys šelmiškai žybtelėjo. — O Tena papasakoja man viską, ką daro mergelė Mardžerė.
  — Šit kaip? Ar gerai pažįsti tą moterį?
  — Žinau, kad ji yra motina, turinti jauną sūnų ir norinti, kad jis gyvenime daug pasiektų. Ji padarys viską, ko pareikalausiu, kad tik jos sūnus iškiltųVisos motinos vienodos. Galbūt ledi Meriveter ir gyvatė, bet anaiptol ne kv aiša. Ji supranta, kad aš dėl jos galiu padaryti daugiau nei Mardžerė, tad kaip įmanydama stengiasi man pasitarnauti. Nustebtum sužinojęs, kokių Įdomių dalykų ji man papasakojo.
  — Kokių dalykų?
  Sersėja atsisėdo prie lango.
  — Ar žinojai, kad Erškėčių karalienė savo vežime laiko pilną skrynią monetų? Senų auksinių monetų, kaldintų dar prieš Užkariavimą? Ir jei koks nors pirklys būna toks neapdairus ir, sakydamas kainą, pamini auksines monetas, ji sumoka auksinėmis Haigardeno rankomis, kurios du kartus lengvesnės už mūsų drakonus. Argi koks nors pirklys drįstų skųstis, kad jį apgavo ledi Meiso Tairelio motina? — Ji gurkštelėjo vyno ir paklausė: — Na, ar patiko pasijodinėti?
  — Dėdė užsiminė, kad tavęs pasigedo.
  — Dėdės užuominos man nerūpi.
  — O turėtų rūpėti. Jis tau galėtų labai praversti. Jei ne Riverane arba Uoloje, tuomet šiaurėje, kovojant su lordu Staniu. Tėvas visuomet pasikliaudavo Kevanu, kai…
  — Mūsų Šiaurės sergėtojas yra Ruzas Boltonas. Jis Stanį įveiks.
  — Lordas Boltonas užspeistas piečiau Sąsmaukos, geležiniai jį atkirto nuo siaurės ties Keilino Griova.
  — Nebeilgai. Nesantuokinis Boltono sūnus šią menką kliūtį netrukus pašalins. Lordas Boltonas savo pajėgas papildys dviem tūkstančiais Frėjų karių, kuriems vadovauja lordo Valderio sūnūs Hostinas ir Einis. Tokios kariuomenės turėtų visiškai pakakti susitvarkyti su Staniu ir keliais tūkstančiais palūžusių priešų.
  — Seras Kevanas…
  — …turės iki kaklo darbų Daryje mokydamas Lanselį šluostytis užpakalįTėvo mirtis jį palaužė. Seras Kevanas jau senas. Daivenas ir Deimionas mums tarnaus geriau.
  — Taip, jie puikiai susitvarkys. — Su savo pusbroliais Džeimis nesipyko. — Bet vis dar reikia rankos. Jei ne mūsų dėdė, tuomet kas?..
  Džeimio sesuo nusijuokė.
  — Tikrai ne tu. Dėl to nesibaimink. Galbūt ranka taps Tenos vyras. Jo senelis buvo ranka valdant Eiriui.
  Ne ranka, o tiesiog gausybės ragas. Džeimis gana gerai prisiminė Ouveną Meriveterį; jis buvo geras žmogus, bet visiškai neveiklus.
  — Kiek pamenu, jis taip gerai dirbo, kad Eiris jį ištrėmė ir nusavino jo žemes.
  — O Robertas jas grąžino. Bent jau dalį valdų. Tenai patiktų, jei Ortonas atgautų ir likusias žemes.
  — Ar tau svarbiausia įsiteikti kažkokiai ištvirkusiai myrietei? Maniau, tau svarbiausia valdyti karalystę.
  — Aš ją ir valdau.
  Valdai… Septynete, pasigailėk mūsų… Jo sesuo tarėsi esanti lordas Taivinas su krūtimis, bet ji klydo. Jų tėvas buvo neperkalbamas ir nepalenkiamas, šaltas kaip ledo luitas, o Sersėja greitai užsiplieksdavo, ypač jei kas nors jai paprieštaraudavo. Sužinojusi, kad Stanis išvyko iš Drakono Uolos, ji džiaugėsi kaip maža mergaitė ir neabejojo, jog jis pagaliau pasidavė ir išplaukė ieškoti prieglobsčio. O kai iš šiaurės juos pasiekė žinia, kad Stanis pasirodė prie Sienos, Sersėjos įtūžį sunku buvo iškęsti. Ji protinga, bet jai trūksta sveikos nuovokos ir kantrybės.
  — Tau reikia stiprios rankos, kuris galėtų padėti.
  — Silpnam valdovui reikia stiprios rankos, kaip Eiriui reikėjo tėvo. O stipriam valdovui pakanka ir stropaus, įsakymus vykdančio tarno. — Ji pateliūskavo taurėje vyną. — Lordas Halinas puikiai tiktų. Jis nebūtų pirmas piromantas, tarnavęs karaliaus ranka.
  Ne. Paskutinį nužudžiau aš.
  — Sklinda kalbos, kad laivyno vadu ketini skirti Oraną Votersą.
  — Ar mane kas nors šnipinėja? — Nesulaukusi brolio atsakymo, Sersėja nusibraukė nuo veido plaukus ir tarė: — Votersas šioms pareigoms puikiai tinka. Laivuose jis praleido pusę savo gyvenimo.
  — Pusę gyvenimo? Jis negali būti vyresnis nei dvidešimties…
  — Jam dvidešimt dveji. Na ir kas? Tėvui nebuvo nė dvidešimt vienerių, kai Eiris Targarienas paskyrė jį savo ranka. Jau seniai laikas Tomenui burti aplink save jaunus vyrus, o ne tenkintis visais tais raukšlėtais žilabarzdžiais. Oranas — stiprus ir energingas.
  Stiprus, energingas ir gražus… — dingtelėjo Džeimiui. Ji dulkinasi su LanseliUy Osmundu Ketlbleku iry kiek žinau, su Mėnuliuku…
  — Šiam postui geriau tiktų Paksteris Redvainas. Jis vadovauja didžiausiai flotilei visame Vesterose. Oranas Votersas galėtų būti luoto kapitonas, bet tik jei tu tą luotą jam nupirktum.
  — Elgiesi kaip mažas, Džeimi. Redvainas yra Tairelio vėliavininkas ir tos bjaurybės jo senelės sūnėnas. Nenoriu savo taryboje matyti lordo Tairelio statytinių.
  — Norėjai pasakyti „Tomeno taryboje“?
  — Juk supranti, apie ką kalbu.
  Kuo puikiausiai.
  — Suprantu, kad Oranas Votersas — prastas pasirinkimas, Halinas — dar prastesnis. O dėl Kiburno… Dievai mato, Sersėja, juk jis bastėsi su Vargu Houtu. Citadelėje jam nuplėšė nuo kaklo grandinę!
  — Tie avigalviai… Kiburnas buvo man labai naudingas. Be to, jis ištikimas, ko negaliu pasakyti apie savo giminaičius.
  Jei ir toliau taip elgsiesi, mieloji sese, netrukus varnai les visų mūsų lavonus.
  — Sersėja, įsiklausyk, ką šneki. Tu kiekvienoje tamsioje kertėje įžvelgi neūžaugas ir draugus verti priešais. Dėdė Kevanas tau ne priešas. Ir aš tau ne priešas.
  Sersėja įtūžusi susiraukė.
  — Maldavau tavo pagalbos. Puoliau ant kelių, o tu mane atstūmei!
  — Įžadai…
  — …nesutrukdė tau nužudyti Eirio. Žodžiai nieko nereiškia. Galėjai turėti mane, bet pasirinkai baltą apsiaustą. Dink man iš akių.
  — Sese…
  — Pasakiau, išeik. Man bjauru matyti tą tavo šlykščią bigę. Nešdinkis!
  Ir, norėdama Džeimį paskubinti, Sersėja sviedė jam į galvą taurę. Nepataikė, bet Džeimis užuominą suprato.
  Temstant jis sėdėjo vienas bendrojoje Baltojo Kalavijo bokšto menėje su taure raudonojo dornietiško vyno ir Baltąja knyga. Dešinės rankos bige verčiant puslapius, įėjo Gėlių riteris, nusivilko apsiaustą, nusisegė kardasaitį ir pasikabino juos ant vagio šalia Džeimio apsiausto.
  — Mačiau tave šiandien pratybų aikštėje, — tarė Džeimis. — Gerai jojai.
  — Tikrai geriau nei „gerai“. — Seras Loras įsipylė taurę vyno ir atsisėdo prie pusmėnulio formos stalo priešais Džeimį.
  — Kuklesnis vyras būtų atsakęs: „Milordas man per daug malonus“, — arba: „Turėjau puikų žirgą.“
  — Žirgas buvo neblogas, o milordas toks malonūs, koks aš kuklus. — Loras mostelėjo į knygą. — Lordas Renlis visuomet sakydavo, kad knygos skirtos tik meisteriams.
  — Ši skirta mums. Čia užrašyta istorija kiekvieno vyro, kada nors vilkėjusio baltą apsiaustą.
  — Užmečiau į ją akį. Gražūs skydai. Bet man labiau patinka knygos, kuriose daugiau piešinių. Lordas Renlis turėjo kelias knygas su tokiais paveikslėliais, kurie būtų apakinę septoną.
  Džeimis nenoromis šyptelėjo.
  — Tokių piešinių čia nėra, sere, bet istorijos atvertų tau akis. Nepakenktų daugiau sužinoti apie gyvenimą tų, kurie čia tarnavo anksčiau.
  — Žinau, kas čia tarnavo. Princas Eimonas Drakono riteris, seras Rajamas Redvainas, Didžiaširdis, Baristanas Narsusis…
  — Taigi… Gveinas Korbrėjus, Eilinas Koningtonas, Deimonas iš Dario. Matyt, būsi girdėjęs ir apie Lukamorą Stiprųjį.
  — Apie serą Lukamorą Gašlųjį? — pralinksmėjęs paklausė seras Loras. — Turėjusį tris žmonas ir tris dešimtis vaikų? Jam nupjovė kotą. Gal padainuoti tau tą dainą, milorde?
  — O apie serą Terensą Toiną girdėjai?
  — Sugulė su karaliaus meiluže ir mirė baisiai rėkdamas. O pamoka tokia: vyrai, mūvintys baltas kelnes, turi žiūrėti, kad jų juosmuo būtų patikimai surištas.
  — O apie Džailsą Pilkąjį Apsiaustą? Ir apie Orivelį Dosnųjį?
  — Džailsas buvo išdavikas, Orivelis — bailys. Tai vyrai, suteršę baltąjį apsiaustą. Ką milordas nori tuo pasakyti?
  — Visiškai nieko. Neįsižeisk, kai niekas nenori tavęs įžeisti, sere. Ar girdėjai apie Ilgšį Tomą Kosteiną?
  Seras Loras papurtė galvą.
  — Jis šešiasdešimt metų buvo karaliaus sargybos riteris.
  — Kada tai buvo? Aš niekad…
  — Tuomet gal esi girdėjęs apie serą Donelį iš Prieblandos Slėnio?
  — Vardas girdėtas, bet…
  — O apie Edisoną Hilą? Apie Baltąjį Apuoką, Maiklą Mertinsą? Apie Džeforį Norkrosą? Jį broliai vadino Niekuomet Nepasiduodančiu. Apie Raudonąjį Robertą Flauersą? Ką gali papasakoti apie juos?
  — Flauersas — pavainikio vardas. Hilas taip pat.
  — Ir vis dėlto abu šie vyrai iškilo taip aukštai, kad vadovavo karaliaus sargybai. Jų istorijos aprašytos šioje knygoje. Joje kalbama ir apie Rolandą Darkliną. Jis buvo jauniausias karaliaus sargyboje tarnavęs vyras, kol į ją įstojau aš. Baltą apsiaustą jis apsivilko mūšio lauke ir po valandos žuvo.
  — Vadinasi, nebuvo geras karys.
  — Gana geras. Jis žuvo, užtat jo karalius liko gyvas. Daug narsių vyrų vilkėjo baltus apsiaustus. Bet dauguma iš jų pamiršti.
  — Dauguma nieko daugiau ir nenusipelno. O didvyriai visuomet prisimenami. Geriausi iš geriausių.
  — Geriausi ir blogiausi. — Tad apie vieną iš mudviejų tikriausiai bus sudėta daina. — Ir dar keli, buvę ir geri, ir blogi. Kaip jis.
  Džeimis pabaksnojo į skaitomą puslapį.
  — Kas? — Seras Loras ištiesė kaklą norėdamas pamatyti. — Dešimt juodų skritulių skaisčiai raudoname fone. Nežinau, kieno čia ženklas.
  — Kristono Koulo, tarnavusio Viseiriui Pirmajam ir Eigonui Antrajam. — Džeimis užvertė Baltąją knygą. — Dar jis buvo vadinamas Įtakinguoju.

  # Sersėja

  Trys prakeikti kvailiai su odiniu maišu, pagalvojo karalienė šiems puolant prieš ją ant kelių. Pažvelgusi į juos ji nieko gera nesitikėjo. Nors… ką gali žinotu.
  — Tavo malonybe, — tyliai tarė Kiburnas, — mažoji taryba…
  — …palauks mano malonės. Galbūt galėsime pranešti jiems apie išdaviko mirtį.
  Gedulingi Beiloro septos varpai skambėjo visame mieste. Dėl tavo mirties varpai neskambės, Tirionai, dingtelėjo Sersėjai. Panardinsiu tavo galvą į degutą, o luošą kūną sušersiu šunims.
  — Stokitės, — liepė ji būsimiems lordams. — Parodykite, ką atnešėte.
  Jie atsistojo. Trys šlykštūs skarmaliai. Vienam ant kaklo pūpsojo šunvotė ir visi buvo bent pusmetį nesiprausę. Mintis, kad galbūt teks juos pakelti į lordus, Sersėją pralinksmino. Per puotas galėčiau sodinti juos šalia Mardžerės. Vyriausiajam kvailiui atnarpliojus užveržtą virvę ir kyštelėjus ranką į maišą, yrančio lavono smarvė pasklido po audiencijų menę nelyginant supuvusi rožė. Jo ištraukta galva buvo pilkšvai žalsva, aplipusi musių lervomis. Dvokia kaip tėvas. Dorkasa aiktelėjo, Džoslina delnu užsidengė burną ir žiauktelėjo.
  Karalienė nė nekrūptelėjusi apžiūrėjo laimikį.
  — Nužudėte ne tą neūžaugą, — pabrėždama kiekvieną žodį galiausiai ištarė ji.
  — Negali būti, — drįso paprieštarauti vienas iš kvailių. — Tai jis, ponia. Matai, jis — neūžauga. Tik tiek, kad truputį apipuvęs.
  — Be to atsiauginęs nosį, — pasišaipė Sersėja. — Ir, sakyčiau, labai panašią į svogūną. Tirionui nosis buvo nukirsta per mūšį.
  Trys kvailiai susižvalgė.
  — To mums niekas nesakė, — gūžtelėjo tas, kuris laikė galvą. — Šis drąsiai sau vaikštinėjo, buvo bjaurus neūžauga, tad manėme…
  — Jis sakė esąs žvirblis, — pridūrė kitas, su šunvote ant kaklo, — o tu sakei, kad jis melagis.
  Šie žodžiai buvo skirti trečiajam vyrui.
  Karalienė pyktelėjo supratusi, kad verčia mažąją tarybą laukti dėl šio kvailo farso.
  — Sugaišinote mane ir nužudėte ne tą žmogų. Turėčiau liepti nukirsti galvas ir jums. — Bet jei būtų taip padariusi, kitas medžiotojas galbūt suabejotų ir leistų Kipšui prasmukti pro tinklo akį. Sersėja buvo pasiryžusi geriau iš neūžaugų galvų sukrauti dešimties pėdų aukštumo krūvą, nei leisti, kad taip nutiktų. — Dinkite man iš akių.
  — Kaip pageidausi, tavo malonybe, — linktelėjo kvailys su šunvote ant kaklo. — Maldaujame atleisti.
  — Ar pasiimsi galvą? — paklausė tas, kuris ją laikė.
  — Atiduok ją serui Merinui. Ne, kišk ją į maišų, kvaily! Taip. Sere Osmundai, išvesk juos.
  Trentas išnešė galvą, o Ketlblekas išvedė galvos medžiotojus, palikęs menėje vienintelį jų apsilankymo įrodymą — Džoslinos išvemtus pusryčius.
  — Tuoj pat išvalyk šį jovalą, — įsakė jai karalienė.
  Tai buvo trečia jai atnešta galva. Ši bent jau tikrai buvo neūžaugos. Atgabenta anksčiau pasirodė esanti tiesiog negražaus vaiko galva.
  — Nebijok, kas nors vis tiek ras neūžaugą, — patikino ją seras Osmundas. — O kai ras, mes jį nužudysime.
  Tikrai? Praeitą naktį Sersėja sapnavo senę nudribusiu pagurkliu ir gergždžiančiu balsu. Megė Varlė — štai kaip Lanisporte vadino ją žmonės. Jei tėvas būtų žinojęs, ką ji man sakė, būtų liepęs išlupti jai liežuvį. Tačiau apie tai Sersėja niekam neužsiminė, net Džeimiui. Melara tvirtino, kad jei niekada nekalbėsime apie pranašystes, tai jas pamiršime. Ji sakė, jog pamiršta pranašystė negali išsipildyti.
  — Mano šnipai visur ieško Kipšo, tavo malonybe, — patikino karalienę Kiburnas. Jis pasirūpino apsirengti panašiais į meisterio drabužiais, tik ne pilkais, o baltais ir švariais kaip karaliaus sargybos vyrų apsiaustai. Drabužių kraštus, rankogalius ir kietą aukštą apykaklę puošė auksinės vijos, o juosmuo buvo sujuostas aukso diržu. — Senmiestyje, Kirų mieste, Dorne ir net laisvuosiuose miestuose. Kad ir kur jis nubėgtų, mano šnabždūnai jį ras.
  — Tu manai, kad jis paliko Karaliaus Uostą. Bet mes nežinome, gal jis slepiasi Beiloro septoje ir supasi pakibęs ant varpų virvių, keldamas pragarišką gausmą? — Sersėja nepatenkinta susiraukė ir pamojo Dorkasai, kad padėtų atsistoti. — Eime, milorde. Manęs laukia taryba. — Ji įsikibo Kiburnui į parankę ir jiedu ėmė leistis laiptais. — Ar atlikai mano duotą mažytę užduotį?
  — Atlikau, tavo malonybe. Atsiprašau, kad taip ilgai užtrukau. Tokia didelė galva… Vabalai darbavosi daug valandų, kol švariai nugraužė mėsas nuo kaulų. Norėdamas atsiprašyti, juodmedžio ir sidabro dėžės vidų išmušiau fetru, kad kaukolė atrodytų deramai.
  — Būtų tikusi ir maišo skiautė. Princas Doranas nori galvos. Jam nusispjaut, kokioje dėžėje ji atkeliaus.
  Kieme varpai gaudė garsiau. Jis buvo tik aukštasis septonas. Ar dar ilgai turėsime kęsti šį triukšmą? Varpų skambėjimas atrodė melodingesnis už Kalno klyksmus, ir vis dėlto…
  Kiburnas, rodės, skaitė karalienės mintis.
  — Saulei nusileidus varpai nutils, tavo malonybe.
  — Man dėl to labai palengvės. Iš kur žinai?
  — Žinojimas — mano tarnybos pagrindas.
  Veiris mus visus buvo įtikinęs esąs nepakeičiamas. Kokie kvaili buvome… Vos tik karalienė paskelbė, kad į eunucho vietą priimtas Kiburnas, pilyje parazituojančios padugnės negaišo laiko ir sulėkė pas jį, mainais į kelias monetas siūlydami papasakoti viską, ką žino. Jie nėrėsi iš kailio dėl sidabro, o ne dėl Voro. Kiburnas puikiausiai jį pakeis. Karalienė nekantravo pamatyti Paišelio veido išraišką, kai Kiburnas užims savo vietą mažojoje taryboje.
  Mažajai tarybai posėdžiaujant, vienas karaliaus sargybos riteris visuomet eidavo sargybą koridoriuje, prie tarybos menės durų. Šiandien čia stovėjo seras Borosas Blauntas.
  — Sere Borosai, — maloniai užkalbino jį karalienė, — šį rytą atrodai kažkoks išblyškęs. Gal ko nors užvalgei?
  Džeimis paskyrė jį ragauti karaliui patiekiamą maistą. Maloni užduotis, bet riteriui gėdinga. Blauntas jos negalėjo pakęsti. Kai atidarė jiems menės duris, jo nudribęs pagurklis suvirpėjo.
  Įžengus Sersėjai, tarybos nariai nuščiuvo. Užuot pasisveikinęs, lordas Džailsas kostelėjo, — taip garsiai, kad pažadino Paišelį. Kiti atsistojo ir sumurmėjo kelis malonius žodžius. Sersėja teikėsi vos pastebimai šyptelėti.
  — Milordai, žinau, kad atleisite man už pavėlavimą.
  — Esame čia, kad tarnautume tavo malonybei, — tarė seras Haris Sviftas. — Mums garbė laukti tavęs ateinant.
  — Neabejoju, kad visi pažįstate lordą Kiburną.
  Didysis meisteris Paišelis jos nenuvylė.
  — Lordą Kiburną? — rausdamas šiaip taip išlemeno jis. — Tavo malonybe, tai… juk meisteris duoda šventus įžadus neturėti nei žemių, nei lordo titulo…
  — Tavo Citadelė atėmė jam grandinę, — priminė Paišeliui Sersėja. — Jei jis ne meisteris, tai neprivalo laikytis ir meisterio įžadų. Turbūt pameni, kad ir eunuchą vadinome lordu.
  Paišelis net apsiputojo.
  — Šis vyras, jis… jis netinkamas…
  — Nedrįsk man aiškinti, kas tinkamas, o kas ne. Tik ne dabar, kai pasmardinai mano lordo tėvo kūną ir iš jo išsityčiojai.
  — Tavo malonybė turbūt nemano… — Tarsi norėdamas atremti smūgį, jis kilstelėjo senatvės dėmių išmargintą ranką. — Tyliosios seserys išėmė lordo Taivino vidurius, iššluostė kraują… Padarėme viską, ką galėjome… jo kūnas buvo prikimštas druskų ir kvapiųjų žolelių…
  — Ak, nepasakok man tų šlykščių smulkmenų. Puikiai užuodžiau tavo rūpesčių padarinius. Lordo Kiburno gydymo menas išgelbėjo mano broliui gyvybę, tad neabejoju, kad jis karaliui tarnaus geriau, nei tarnavo tas pamaiva eunuchas. Milorde, manau, pažįsti savo kolegas mažojoje taryboje?
  — Būčiau prastas žinių rinkėjas, jei nepažinočiau, tavo malonybe.
  Ir Kiburnas atsisėdo tarp Ortono Meriveterio bei Džailso Rosbio.
  Mano patarėjau Sersėja išrovė visas rožes, pašalino ir tuos, kurie galėjo būti už ką nors dėkingi jos dėdei arba broliams. Jų vietas užėmė vyrai, kurie tikrai bus ištikimi jai. Sersėja net suteikė jiems naujus titulus, nusižiūrėtus laisvuosiuose miestuose; tačiau karalienė savo dvare ketino viešpatauti viena. Ortonas Meriveteris buvo jos teisininkas, Džailsas Rosbis — lordas iždininkas. Oranas Votersas, gražus ir jaunas Driftmarko pavainikis, turėjo tapti jos admirolu.
  O savo ranka ji ketino skirti serą Harį Sviftą.
  Toje vietoje, kur dauguma vyrų turi pasmakrę, aptukusiam, plikam ir nuolankiam Sviftui žėlė juokinga žila barzdelė. Ant prabangios, geltonos, lazurito karoliukais puoštos liemenės priekio buvo išsiuvinėtas jo giminės ženklas — mėlynas gaidys peštukas. Ant liemenės jis vilkėjo mėlyną aksominį apsiaustą, papuoštą daugybe auksinių rankų. Paskirtas į naujas pareigas, seras Haris labai apsidžiaugė, mat buvo pernelyg bukas, kad suprastų, jog tapo veikiau įkaitu nei karaliaus ranka. Jo duktė buvo Sersėjos dėdės žmona, ir Kevanas mylėjo savo ledi nusklembtu smakru, plokščia krūtine ir plonomis kojomis tokią, kokia ji buvo. Kol seras Haris bus jos valdžioje, Kevanui Lanisteriui teks gerai pamąstyti, ar tikrai verta karalienei priešintis. Žinoma, uošvis nėra pats geriausias įkaitas, bet geriau klibantis skydas negu jokio.
  — Ar ateis ir karalius? — paklausė Ortonas Meriveteris.
  — Mano sūnus žaidžia su savo mažąja karaliene. Kol kas jam karaliaus pareigos apsiriboja dokumentų ženklinimu karališkuoju antspaudu. Jo malonybė dar per jaunas suprasti valstybės reikalams.
  — O kur mūsų narsusis lordas vadas?
  — Seras Džeimis pas ginklininką, matuojasi kaldinamą dirbtinę ranką. Žinau, ta bjauri bigė mums visiems jau pabodo. Be to, drįstu manyti, kad mažojoje taryboje svarstomi klausimai jį vargina, kaip ir Tomeną. — Tai išgirdęs, Oranas Votersas tyliai sukikeno. Gerai, pagalvojo Sersėja, kuo daugiau jie juoksis, tuo mažiau jis kels grėsmės. Tegul jie juokiasi. — Ar turime vyno?
  — Turime, tavo malonybe. — Ortonas Meriveteris nebuvo gražus vyras, jo nosis atrodė pernelyg didelė, o ant galvos pūpsojo kupeta neklusnių, morkinių plaukų, bet jis visuomet elgdavosi mandagiai. — Turime Dorno raudonojo, Arboro auksinio ir puikaus prieskoniais pagardinto Haigardeno vyno.
  — Manau, rinksiuosi auksinį. Dorno vynai tokie rūgštūs, kad jų paragavusi susiraukiu kaip ir išvydusi dornietį. — Meriveteriui pripylus taurę, Sersėja pridūrė: — Manau, nuo dorniečių galėtume ir pradėti.
  Didžiajam meisteriui Paišeliui tebevirpėjo lūpos, bet kalbos dovanos jis vis dėlto neprarado.
  — Kaip įsakysi, — prabilo jis. — Maištingas savo brolio nesantuokines dukteris princas Doranas uždarė į kalėjimą, bet Saulės Ietis vis tiek nesitveria pykčiu. Princas rašo negalintis tikėtis, kad jam pavyks nuraminti žmones, kol nesulauks jam žadėto teisingumo.
  — Suprantama. — Koks tas princas įkyruolis… — Dabar jam nebeteks ilgai laukti. Dar šiandien išsiųsiu į Saulės Ietį Beiloną Svoną, kad nugabentų princui Gregorio Kligeino galvą.
  Seras Beilonas turėjo gauti dar ir kitą užduotį, bet apie ją geriau buvo neužsiminti.
  — Hm… — Seras Haris Sviftas nykščiu ir smiliumi suspaudė ir ėmė timpčioti savo juokingos barzdelės šerius. — Vadinasi, jis mirė? Seras Gregoris?
  — Manyčiau, kad taip, — dalykiškai patvirtino Oranas Votersas. — Girdėjau, kad atskyrus galvą nuo kūno žmogus dažniausiai miršta.
  Sersėja pamalonino jį šypsena; jai patiko sąmojai — bent jau tol, kol būdavo šaipomasi ne iš jos.
  — Seras Gregoris mirė nuo žaizdų, kaip ir numatė didysis meisteris Paišelis.
  Paišelis nepritariamai krenkštelėjo ir piktai dėbtelėjo į Kiburną.
  — Ietis buvo užnuodyta. Niekas negalėjo jo išgydyti.
  — Kaip ir sakei. Puikiai tai pamenu. — Karalienė kreipėsi į ranką: — Apie ką kalbėjotės, kai atėjau, sere Hari?
  — Apie žvirblius, tavo malonybe. Septonas Reinardas sako, kad mieste jų gali būti apie du tūkstančius ir kasdien atsiranda vis naujų. Jų vadai skelbia artėjančią pražūtį ir kalba apie demono garbinimą…
  Sersėja paragavo vyno. Puikus.
  — Seniai laikas, ar tau taip neatrodo? Kaip kitaip pavadintum tą raudonąjį Stanio garbinamą dievą, jei ne demonu? Tikėjimas neturėtų pakęsti tokio blogio. — Kiburnas, protingas vyras, nepamiršo jai apie tai priminti. — Bijau, kad mūsų velionis aukštasis septonas buvo apleidęs savo pareigas. Nuo senatvės jam apsiblausė akys ir išseko jėgos.
  — Jis buvo senas nuvargęs žmogus, tavo malonybe. — Kiburnas nusišypsojo Paišeliui. — Neturėtume stebėtis, kad jis mirė. Aukštasis septonas ilgai gyveno ir ramiai mirė miegodamas, — joks žmogus negali trokšti geresnio likimo.
  — Negali, — pritarė Sersėja. — Ir vis dėlto tikėkimės, kad jo įpėdinis bus veiklesnis. Ant gretimos kalvos gyvenantys mano bičiuliai praneša, kad greičiausiai bus išrinktas Torbertas arba Reinardas.
  Didysis meisteris Paišelis vėl krenkštelėjo.
  — Aš taip pat turiu draugų Pamaldžiausiųjų tarpe ir jie kalba apie septoną Olidorą.
  — Nenuvertinkite ir Luceono, — įsiterpė Kiburnas. — Vakar vakare trisdešimt Pamaldžiausiųjų jis vaišino keptu žindukliu paršeliu ir Arboro auksiniu, o norėdamas parodyti savo dievobaimingumą, kasdien dalija vargšams duonos džiūvėsius.
  Klausydamasis šių paistalų apie septonus, Oranas Votersas, rodos, nuobodžiavo ne mažiau už Sersėją. Įsižiūrėjus iš arčiau jo plaukai buvo labiau sidabro nei aukso spalvos, o akys pilkai žalios, o ne tamsiai mėlynos kaip princo Reigaro. Ir vis dėlto panašumas buvo akivaizdus… Sersėja klausė savęs, ar Votersas, jos prašomas, nusiskustų barzdą? Nors Oranas buvo dešimčia metų jaunesnis už Sersėją, jis jos geidė; apie tai karalienė galėjo spręsti iš šio jaunuolio žvilgsnio. Panašiais žvilgsniais vyrai ją varstydavo nuo tos dienos, kai jai ėmė kaltis krūtys. Jie sakydavo taip spoksantys dėl toy kad esu graži, bet ir Džeimis buvo gražus, o jie niekada taip į jį nežiūrėdavo. Kai buvo maža, kartais, sumaniusi pakvailioti, Sersėja apsirengdavo brolio drabužiais. Ir visada stebėdavosi patyrusi, jog vyrai, manydami, kad ji yra Džeimis, elgdavosi su ja visiškai kitaip. Net ir lordas Taivinas…
  Paišelis ir Meriveteris tebesiginčijo dėl to, kas bus išrinktas nauju aukštuoju septonu.
  — Nesvarbu, kuris iš jų bus išrinktas, — staiga pareiškė karalienė, — bet tas, kas užsidės ant galvos krištolo karūną, privalės prakeikti Kipšą. — Ką tik miręs aukštasis septonas nesiskubino to daryti ir išdavikiškai tylėjo. — O dėl tų rausvų žvirblių… Kol nekalba išdavysčių, jie yra tikėjimo, o ne mūsų rūpestis.
  Lordas Ortonas ir seras Haris pritariamai sumurmėjo. Džailsas Rosbis pamėgino pasekti jų pavyzdžiu, bet viskas baigėsi dar vienu kosulio priepuoliu. Jis iškosėjo kraujuotų skreplių ir Sersėja bjaurėdamasi nusisuko.
  — Meisteri, ar atsinešei iš Slėnio gautą laišką?
  — Taip, tavo malonybe. — Paišelis ištraukė jį iš popierių krūvos ir lygindamas perbraukė delnu. — Tai veikiau pareiškimas, o ne laiškas. Ranestoune pasirašytas Bronzinio Jono Roiso, ledi Veinvud, lordų Hanterio, Redforto ir Belmoro, taip pat Simondo Templtono, Devynių Žvaigždžių riterio. Visi jie uždėjo savo antspaudus. Ir rašo…
  Visokias nesąmones.
  — Jei norės, milordai galės tą laišką perskaityti. Roisas ir kiti, kuriuos minėjai, į pietus nuo Lizdo telkia kariuomenę. Jie ketina atimti iš Mažojo Piršto lordo Slėnio Gynėjo postą, jei reikės, net ir smurtu. Tik klausimas, ar turėtume jiems tai leisti?
  — Ar lordas Beilišas prašo mūsų pagalbos? — pasiteiravo Haris Sviftas.
  — Kol kas ne. Tiesą sakant, jis, rodos, dėl to nesuka sau galvos. Paskutiniame laiške Mažasis Pirštas tik trumpai užsimena apie maištininkus, o toliau maldauja atplukdyti jam kelis senus Roberto gobelenus.
  Seras Haris vėl ėmė pešioti barzdelę.
  — O tie pareiškimą pasirašę lordai, ai jie prašo karaliaus įsikišti?
  — Ne.
  — Tuomet… galbūt mums ir nereikia nieko daryti?
  — Karas Slėnyje būtų didelė tragedija, — tarė Paišelis.
  — Karas? — nusijuokė Ortonas Meriveteris. — Lordas Beilišas tikrai linksmų plaučių vyras, bet niekas netraukia į karą apsiginklavęs vien sąmojais. Be to, argi mažajam lordui Robertui svarbu, kas taps regentu, kol Slėnio gyventojai klusniai moka mokesčius?
  Ne> nusprendė Sersėja. Tiesą pasakius, čia, dvare, iš Mažojo Piršto jai būtų buvę daugiau naudos. Jis turi dievų dovanų rasti aukso, be toy nekosėja.
  — Lordas Ortonas mane įtikino. Meisteri Paišeli, įspėk laišką pasirašiusius lordus, kad nenuskriaustų Petiro. O šiaip karalius pritaria visoms priemonėms, kurių jie imsis Slėnio valdymui užtikrinti, kol Robertas Arinas dar mažas.
  — Puiku, tavo malonybe.
  — Gal galėtume aptarti laivyno reikalus? — paklausė Oranas Votersas. — Juodųjų Vandenų pragarą ištvėrė mažiau nei tuzinas laivų. Turime būtinai susigrąžinti savo galią jūroje.
  Haris Sviftas pritariamai linktelėjo.
  — Taip, laivynas yra labai svarbi karinių pajėgų dalis.
  — Ar negalėtume pasinaudoti geležiniais? — pasiūlė Ortonas Meriveteris. — Savo priešo priešais? Kažin, kokias sąlygas keltų Jūros akmens sostas, jei pasiūlytume jiems sudaryti su mumis sąjungą?
  — Jie nori gauti Šiaurę, — įsiterpė didysis meisteris Paišelis, o ją kilnusis mūsų karalienės tėvas buvo pažadėjęs Boltonų giminei.
  — Hm… kaip neparanku, — tarė Meriveteris. — Kita vertus, Šiaurė didelė. Žemes būtų galima padalyti. Be to, toks padalijimas galėtų būti negalutinis. Galbūt Boltonas sutiktų, jei patikintume jį, kad sutriuškinusios Stanį mūsų pajėgos padės jam.
  — Girdėjau, kad žuvo Beilonas Greidžojus, — pasakė seras Haris Sviftas. — Ar žinome, kas dabar valdo salas? Ar lordas Beilonas turėjo sūnų?
  — Leo? — kosėdamas tarstelėjo lordas Džailsas. — Teo?
  — Teonas Greidžojus užaugo Vinterfele ir buvo Edardo Starko globotinis, — priminė visiems Kiburnas. — Vargu ar jis bus mūšų draugas.
  — Girdėjau, kad jį nužudė, — pasakė Meriveteris.
  — Ar jis buvo vienintelis sūnus? — Seras Haris Sviftas vėl ėmė pešioti ant smakro želiančią barzdelę. — O broliai? Ar jis turėjo brolių? Ar neturėjo?
  Veiris būtų žinojęs, suirzusi pagalvojo Sersėja.
  — Nepatarčiau lipti į lovą su ta niekinga galvakojų gauja. Kai sudorosime Stanį, ateis ir jų eilė. Mums reikia savo laivyno.
  — Siūlau statyti dromonus, — tarė Oranas Votersas. — Iš pradžių — bent dešimt.
  — O iš kur paimsime monetų? — gūžtelėjo Paišelis.
  Lordas Džailsas šiuos žodžius suprato kaip raginimą vėl imti kosėti. Jis atkosėjo rausvokų seilių ir nusišluostė jas raudono šilko skepeta.
  — Neturime… — išstenėjo jis ir vėl smarkiai užsikosėjo. — Ne… Negalime…
  Serui Hariui bent jau pakako mitrumo perprasti šių kosulio nuolat pertraukiamų žodžių prasmę.
  — Karaliaus iždo pajamos dar niekada nebuvo tokios didelės kaip dabar, — paprieštaravo jis. — Seras Kevanas pats man sakė.
  Lordas Džailsas tebekosėjo.
  — …išlaidos… auksiniai apsiaustai…
  Sersėja šiuos iždininko pasiteisinimus jau buvo girdėjusi.
  — Mūsų lordas iždininkas nori pasakyti, kad turime per daug auksinių apsiaustų ir per mažai aukso. — Nuolatinis Rosbio kosėjimas ėmė ją erzinti. Galbūt nebūtų buvę taip blogai iždininku paskirti Gartą Apkūnųjį? — Nors įplaukos į karaliaus iždą didelės, vis dėlto jų nepakanka Roberto skoloms grąžinti. Tad nusprendžiau, iki baigsis karas, atidėti skolų grąžinimą Šventajam Tikėjimui ir Geležiniam Bravoso krantui. — Naujai išrinktas aukštasis septonas, žinoma, grąžys savo šventas rankas, o bravosiečiai cypaus ir dejuos, bet… na ir kas? — Iš sutaupytų lėšų statysime naują laivyną.
  — Tavo malonybė labai išmintinga, — pagyrė Sersėją lordas Meriveteris. — Tai protingas sprendimas. Ir, kol karas baigsis, tiesiog būtinas. Aš pritariu.
  — Ir aš, — linktelėjo seras Haris.
  — Tavo malonybe, — virpančiu balsu tarė Paišelis, — bijau, kad dėl šio sprendimo bus daugiau bėdos, nei įsivaizduoji. Geležinis krantas…
  — …tebeliks tolimajame Bravose, kitoje jūros pusėje. Jie atgaus savo auksą, meisteri. Lanisteriai skolingi nelieka.
  — Ir bravosiečiai turi posakį. — Brangakmeniais puošta Paišelio grandinė tyliai dzingtelėjo. — Jie sako: „Geležinis krantas atsiims, kas jam priklauso.“
  — Geležinis krantas atgaus, kas priklauso, kai aš pasakysiu. O iki tol Geležinis krantas pagarbiai lauks. Lorde Votersai, pradėk statyti dromonus.
  — Puiku, tavo malonybe.
  Seras Haris pasklaidė dokumentus.
  — Kitas klausimas… Gavome lordo Frėjaus laišką su kai kuriais reikalavimais…
  — Kiek dar pagarbos ir žemių tam seniui reikia? — pyktelėjusi paklausė karalienė. — Jo motina tikriausiai turėjo tris papus.
  — Galbūt milordai nežino, — prabilo Kiburnas, — bet miesto vyno rūsiuose ir puodynių krautuvėse sklinda kalbos, kad sostas gali būti kažkaip prisidėjęs prie lordo Valderio nusikaltimo.
  Kiti tarybos nariai sutrikę įsistebeilijo į Kiburną.
  — Turi omenyje Kruvinąsias vestuves? — paklausė Oranas Votersas.
  — Prisidėjęs prie nusikaltimo? — nustebo seras Haris.
  Paišelis garsiai atsikrenkštė. Lordas Džailsas kostelėjo.
  — Tie žvirbliai šneka labai atvirai, — įspėjo Kiburnas. — Jie sako, kad per Kruvinąsias vestuves buvo sulaužyti visi dievų ir žmonių įstatymai ir tie, kurie prisidėjo prie šio nusikaltimo, yra pasmerkti.
  Sersėja kaipmat suprato užuominą.
  — Lordas Valderis netrukus stos prieš Tėvo teismą. Jis labai senas. Tegul žvirbliai spjaudo ant jo atminimo. Mes čia niekuo dėti.
  — Žinoma, — tarė seras Haris.
  — Taip, — pritarė lordas Meriveteris.
  — Niekas negalėtų taip manyti, — pasakė Paišelis.
  Lordas Džailsas vėl užsikosėjo.
  — Keli spjūviai ant lordo Valderio kapo tikrai nesutrukdys darbuotis žemės kirminams, — sutiko Kiburnas, — bet gali būti labai naudingi, jei už Kruvinąsias vestuves reikės ką nors nubausti. Kelios Frėjų galvos tikrai numaldytų šiauriečius.
  — Lordas Valderis niekada saviškių neaukos, — pareiškė Paišelis.
  — Ne, — mąsliai tarė Sersėja, — bet jo įpėdiniai gal nebus tokie jautrūs. Tikėkimės, lordas Valderis netrukus padarys mums paslaugą ir numirs. Ir kažin, ar naujajam lordui pasitaikys kita tokia gera proga atsikratyti neparankių netikrų brolių, kivirčytis linkusių pusbrolių ir intrigas rezgančių seserų, nei paskelbus juos Kruvinųjų vestuvių kaltininkais.
  — Belaukdami lordo Valderio mirties turime sutvarkyti dar ir kitą reikalą, — prabilo Oranas Votersas. — Auksinis būrys nutraukė sutartį su Myru. Prieplaukoje girdėjau vyrus šnekant, kad juos pasamdė lordas Stanis ir dabar plukdo per jūrą.
  — Įdomu, kuo jis jiems mokės? — šyptelėjo Meriveteris. — Sniegu? Jie vadinasi Auksinis būrys. O kiek aukso Stanis turi?
  — Nedaug, — patikino jį Sersėja. — Lordas Kiburnas šnekėjosi su įlankoje inkarą išmetusio prekybinio laivo iš Myro įgula. Vyrai tvirtina, jog Auksinis būrys vyksta į Volantį. Jei ketina atsidurti Vesterose, jie traukia ne į tą pusę.
  — Gal jie tiesiog pavargo kautis už tuos, kurie nuolat pralaimi, — pakišo mintį lordas Meriveteris.
  — Gal ir pavargo, — pritarė karalienė. — Tik aklas gali nematyti, kad karą mes jau beveik laimėjome. Lordas Tairelis apsiautė Vėtrų Gūžtą. Riveraną apsupę laiko Frėjai ir mano pusbrolis Daivenas, naujasis Vakarų sergėtojas. Lordo Redvaino laivai praplaukė Tarto sąsiaurį ir sparčiai artėja prie pakrantės. Drakono Uoloje likę vos keli žvejų laiveliai, galintys trukdyti Redvainui išsilaipinti. Galbūt pilis atsilaikys ilgiau, bet užėmę uostą atkirsime ios įgulą nuo jūros. Tuomet mus erzins tik pats Stanis.
  — Anot lordo Jano Slinto, Stanis mėgina sudaryti sąjungą su tyržmogiais, — įspėjo didysis meisteris Paišelis.
  — Kailiais apsitaisę laukiniai, — niekinamai numojo ranka lordas Meriveteris. — Matyt, lordas Stanis tikrai bus praradęs paskutinę viltį, jei ieško tokių sąjungininkų.
  — Ir praradęs viltį, ir kvailas, — pritarė karalienė. — Šiauriečiai tyržmogių nekenčia. Ruzui Boltonui nebus sunku juos įkalbėti, kad palaikytų mūsų pusę. Keli šiauriečiai jau prisidėjo prie nesantuokinio jo sūnaus, kad padėtų šiam išvyti tuos niekšus geležinius iš Keilino Griovos ir atlaisvinti kelią grįžti lordui Boltonui. Amberis, Risvelis… kitų vardus pamiršau. Prie mūsų, ko gero, tuoj prisidės net Baltasis Uostas. Jo lordas sutiko išleisti abi savo anūkes už mūsų bičiulių Frėjų ir atverti uosto vartus mūsų laivams.
  — Maniau, laivų mes neturime, — sutrikęs tarė seras Haris.
  — Vimanas Manderlis buvo ištikimas Edardo Starko vėliavininkas, — įsiterpė didysis meisteris Paišelis. — Argi tuo žmogumi galima pasitikėti?
  Pasitikėti negalima niekuo.
  — Jis labai storas ir labai bailus. Bet dėl vieno dalyko nusileisti neketina. Jis primygtinai kartoja neprisieksiąs ištikimybės tol, kol jam nebus grąžintas įpėdinis.
  — Ar mes turime jo įpėdinį? — paklausė seras Haris.
  — Jei dar gyvas, jis turi būti Harenhole. Gregoris Kligeinas paėmė jį į nelaisvę. — Kalnas ne visuomet gražiai elgdavosi su įkaitais, net ir su tais, už kuriuos žinojo gausiąs gerą išpirką. — Jei jis žuvęs, manau, mums teks nusiųsti lordui Manderliui galvas tų, kurie jį nužudė, ir kuo nuoširdžiausiai atsiprašyti.
  Jei vienos galvos pakako numaldyti Dorno princui, tai viso jų maišo tikrai turėtų pakakti tam storam, į ruonenas susisupusiam šiauriečiui nuraminti.
  — Argi ir lordas Stanis nemėgins siekti Baltojo Uosto ištikimybės? — paklausė didysis meisteris Paišelis.
  — O, jis jau mėgino. Lordas Manderlis persiuntė mums jo laiškus, o jam atsakė nieko tikra nežadėdamas. Stanis reikalauja Baltojo Uosto kariuomenės ir sidabro, mainais siūlydamas… na, nieko nesiūlydamas. — Sersėja sumetė, kad vieną gražią dieną reikės uždegti žvakę Pašaliečiui, pasiėmusiam Renlį ir palikusiam Stanį. Jei būtų žuvęs Stanis, o Renlis likęs gyvas, dabar jos gyvenimas tikrai būtų sunkesnis. — Šiandien rytą atskrido dar vienas paukštis. Į Baltąjį Uostą Stanis atsiuntė savąjį svogūnų kontrabandininką jo vardu pradėti derybų. Manderlis tą nenaudėlį įgrūdo į kalėjimo požemį. Ir klausia mūsų, ką su juo daryti?
  — Tegul siunčia čionai, kad galėtume jį iškvosti, — pasiūlė lordas Meriveteris. — Tas vyras gali žinoti labai naudingų dalykų.
  — Geriau būtų jį nužudyti, — tarė Kiburnas. — Jo mirtis Šiaurei būtų gera pamoka ir įspėjimas, koks likimas laukia išdavikų.
  — Pritariu, — linktelėjo Sersėja. — Liepiau lordui Manderliui tuoj pat nukirsti jam galvą. Tai turėtų sužlugdyti net ir menkiausią galimybę Baltajam Uostui remti Stanį.
  — Staniui reikės kito rankos, — nusijuokęs atkreipė visų dėmesį Oranas Votersas. — Galbūt juo taps ropių riteris?
  — Ropių riteris? — sutrikęs nusistebėjo seras Haris Sviftas. — Kas jis toks? Niekada apie tokį negirdėjau.
  Votersas nieko neatsakė, tik užvertė akis į lubas.
  — O jei lordas Manderlis atsisakys paklusti? — paklausė Meriveteris.
  — Jis neišdrįs. Svogūnų riterio galva — tarsi moneta, kuria jam teks išpirkti savo sūnaus gyvybę. — Sersėja šyptelėjo. — Gal tas storas senas kvailys ir buvo savotiškai ištikimas Starkams, bet dabar, kai Vinterfelo vilkai išnaikinti…
  — Tavo malonybė pamiršo ledi Šansą, — įsiterpė Paišelis.
  Karalienė pyktelėjo.
  — Būk ramus, tos vilkiūkštės tikrai nepamiršau. — Bet merginos vardo ji neištarė. — Ją, kaip išdaviko dukterį, man reikėjo įgrūsti į juodąją celę, o aš, užuot tai padariusi, leidau jai tapti viena iš dvariškių. Ji šildėsi prie mano židinio, vaikštinėjo po mano menes, žaidė su mano vaikais. Maitinau ją, rengiau, stengiausi, kad bent šiek tiek pažintų pasaulį, o kaip ji man atsidėkojo už tokį gerumą? Padėjo nužudyti mano sūnų. Radę Kipšą, rasime ir ledi Šansą. Ji gyva… bet kai ją gerai pamokysiu, prisiekiu, ji giedos giesmes Pašaliečiui ir maldaus jo bučinio.
  įsiviešpatavo nejauki tyla. Ar jie liežuvius prarijo? — suirzusi pagalvojo Sersėja. To tylėjimo pakako, kad ji imtų svarstyti, kodėl terliojasi su taryba.
  — Šiaip ar taip, — vėl prabilo karalienė, — jaunesnioji lordo Edardo duktė dabar pas lordą Boltoną ir, kai tik Keilino Griova bus užimta, ištekės už jo sūnaus Ramsėjaus. — Kol mergina tinkamai atliko savo vaidmenį ir padėjo pagrįsti pretenzijas į Vinterfelą, niekam iš Boltonų buvo nė motais, kad iš tiesų ji — Mažojo Piršto išpuošta kažkokio tarno duktė. — Jei Šiaurei būtinai reikia Starko, mes jį parūpinsime. — Sersėja vėl leido lordui Meriveteriui pripilti jos taurę vyno. — Tačiau prie Sienos iškilo dar viena problema. Nakties sargybos broliams pasimaišė protas ir jie lordu vadu išrinko nesantuokinį Nedo Starko sūnų.
  — Tas vaikinas vadinamas Snou, — paikai tarstelėjo Paišelis.
  — Kartą trumpai mačiau jį Vinterfele, — pasakė karalienė, — nors Starkai kaip įmanydami stengėsi jį slėpti. Jis labai panašus į savo tėvą. — Nesantuokiniai jos vyro vaikai taip pat buvo atsigimę į tėvą, tačiau Robertas bent jau buvo toks malonus ir rūpinosi, kad jie liktų toliau nuo dvariškių akių. Kartą, po tos šiurpios istorijos su kate, jis pakėlė triukšmą ir pareiškė ketinantis parsivežti į dvarą savo nesantuokinę dukterį. „Daryk, kaip išmanai, — tuomet pareiškė ji vyrui, — bet, ko gero, miestas — ne pati geriausia vieta augti mergaitei.“ Mėlynes, kurias užsidirbo pasakiusi šiuos žodžius, nuslėpti nuo Džeimio jai buvo sunku, bet apie nesantuokinę dukterį jie daugiau nieko negirdėjo. Ketlina Tūli buvo pilka pelytė, kitaip būtų pasmaugusi Jonų Snou dar lopšyje. Bet, užuot taip padariusi, šį purviną darbą paliko man. — Snou iš lordo Edardo paveldėjo ir polinkį išdavystėms, — tarė ji. — Tėvas būtų atidavęs karalystę Staniui. Sūnus atidavė jam žemes ir pilis.
  — Nakties sargyba yra prisiekusi nesikišti į Septyniose Karalystėse vykstančius karus, — priminė visiems Paišelis. — Šios tradicijos juodieji broliai laikėsi tūkstančius metų.
  — Iki šiol, — linktelėjo Sersėja. — Tas pavainikis parašė mums laišką, kuriame viešai patvirtina, kad Nakties sargyba nepalaiko nė vienos kariaujančios pusės, bet jis viena sako, o kita daro. Snou suteikė Staniui pastogę, jį maitina, bet jam pakanka įžūlumo maldauti, kad atsiųstume vyrų ir ginklų.
  — Koks akiplėšiškumas! — sušuko loras Meriveteris. — Negalime leisti, kad Nakties sargybos vyrai prisidėtų prie lordo Stanio kariuomenės.
  — Turime paskelbti tą Snou išdaviku ir maištininku, — pritarė Haris Sviftas. — Juodieji broliai turi jį pašalinti.
  Didysis meisteris Paišelis nerangiai linktelėjo.
  — Siūlau pranešti Juodajai piliai, kad nesiųsime jiems daugiau vyrų, kol Snou nedings nuo Sienos.
  — Naujiesiems mūsų dromonams reikės irklininkų, — įsiterpė Oranas Votersas. — Liepkime savo lordams, kad nuo šiol sučiuptus brakonierius ir vagis siųstų pas mane, o ne prie Sienos.
  Kiburnas šypsodamasis pasilenkė į priekį.
  — Nakties sargyba visus mus gina nuo snarkų ir grumkinų. Sakyčiau, milordai, kad narsiesiems juodiesiems broliams turėtume padėti.
  Sersėja pervėrė jį griežtu žvilgsniu.
  — Apie ką kalbi?
  — Štai apie ką, — paaiškino Kiburnas. — Jau ne vienerius metus Nakties sargyba maldauja atsiųsti daugiau žmonių. Lordas Stanis į tą maldavimą atsiliepė. Ar karalius Tomenas negali padaryti to paties? Jo malonybei derėtų nusiųsti prie Sienos šimtą vyrų. Jie tariamai taptų juodaisiais broliais, o iš tiesų…
  — …nušalintų Joną Snou nuo valdžios, — sužavėta baigė Kiburno mintį Sersėja. Žinojau, kad neapsirikau norėdama matyti jį savo taryboje. — Būtent taip ir turėtume padaryti. — Ji nusijuokė. Jei tas benkartas tikrai atsigimęs į tėvą, jis nieko bloga neįtars. Gal net suspės man padėkoti, kol durklo ašmenys įsmigs jam tarp šonkaulių. — Tik, žinoma, tai reikia padaryti atsargiai. Visa kita palikite man, milordai. — Štai taip ir reikėjo elgtis su priešu: pulti jį durklais, o ne pareiškimais. — Šiandien puikiai padirbėjome, milordai. Dėkoju. Daugiau klausimų nėra?
  — Paskutinis dalykas, tavo malonybe… — nedrąsiai ištarė Oranas Votersas. — Nenorėjau gaišinti tarybos narių laiko dėl smulkmenų, bet pastaruoju metu prieplaukoje sklinda keistos kalbos. Iš rytų atplaukę jūreiviai… jie pasakoja apie drakonus…
  — …ir apie mantikoras, ir, žinoma, apie barzdotus snarkus, ar ne? — nusijuokė Sersėja. — Kai išgirsi šnekant apie neūžaugas, milorde, iš karto ateik pas mane.
  Sersėja atsistojo leisdama visiems suprasti, kad posėdis baigtas.
  Jai išėjus iš tarybos menės, pūtė gūsingas rudens vėjas, o Beiloro Palaimintojo septos varpai tebegaudė, visame mieste skelbdami gedulą. Kieme šį triukšmą dar papildė keturios dešimtys besikaunančių riterių, žvanginančių kalavijus ir skydus. Seras Borosas Blauntas parlydėjo karalienę į jos kambarius, kur ji rado kikenančias ledi Meriveter, Džosliną ir Dorkasą.
  — Kas jums visoms taip juokinga?
  — Dvyniai Redvainai… — paaiškino Tena. — Jie abu įsimylėjo ledi Mardžerę. Anksčiau jiedu kaudavosi norėdami išsiaiškinti, kuris atėjus laikui taps Arboro lordu. O dabar abu trokšta įstoti į karaliaus sargybą, kad būtų arčiau mažosios karalienės.
  — Redvainai visuomet strazdanų turėjo daugiau nei proto. — Tačiau tai žinoti buvo labai naudinga. Jei Horų arba Hoberį būtų galima užtikti lovoje su Mardžere… Sersėja paabejojo, ar jaunajai karalienei patinka strazdanos. — Dorkasa, pakviesk man serą Osnį Ketlbleką.
  Dorkasa nuraudo.
  — Klausau…
  Merginai išėjus, Tena Meriveter klausiamai pažvelgė į karalienę.
  — Kodėl ji taip išraudo?
  — Iš meilės. — Dabar atėjo Sersėjos eilė nusijuokti. — Jai patinka mūsų seras Osnis. — Jis buvo jauniausias iš Ketlblekų ir visada švariai skusdavosi. Nors Osnis, kaip ir brolis Osmundas, buvo juodbruvas, kumpanosis ir nuolat šypsodavosi, vieną jo skruostą bjaurojo negilūs nagų palikti randai, kuriuos jam maloniai parūpino Tiriono kekšės. — Manau, Dorkasai patinka ir jo randai.
  Tamsios ledi Meriveter akys išdykėliškai blykstelėjo.
  — Žinoma. Randuotas vyras atrodo pavojingas, o pavojus jaudina.
  — Pribloškei mane, miledi, — patraukė ją per dantį Sersėja. — Jei pavojus tave taip jaudina, kodėl tekėjai už lordo Ortono? Tiesa, mes visi jį mylime, bet…
  Petiras kartą atkreipė dėmesį, kad Meriveterių giminės ženklą puošiantis gausybės ragas lordui Ortonui puikiausiai tinka, nes jo plaukai morkų spalvos, nosis apvali kaip runkelis, o vietoj smegenų — žirnių košė.
  Tena nusijuokė.
  — Tiesa, mano lordas veikiau dosnus nei pavojingas. Ir vis dėlto… Tikiuosi, tavo malonybės nuomonė apie mane nesumenks, bet į Ortono lovą atsiguliau nebūdama mergelė.
  Visos jūs, laisvųjų miestų moterys, tokios, ar ne? Gera buvo tai žinoti; vieną dieną tai galėjo labai praversti.
  — Prašau, pasakyk, kas buvo tas… pavojingasis meilužis?
  Tena nuraudo ir rusva jos oda dar labiau patamsėjo.
  — Ak, be reikalo apie tai užsiminiau. Bet tavo malonybė mano paslapties neišduos, tiesa?
  — Vyrai turi randų, moterys — paslapčių. — Sersėja pabučiavo ją į skruostą. Netruksiu išpešti iš tavęs jo vardą.
  Kai Dorkasa grįžo kartu su seru Osniu Ketlbleku, karalienė leido savo ledi išeiti.
  — Eime, atsisėsime prie lango, sere Osni. Gal norėtum taurės vyno? — Ji pati pripildė taures. — Tavo apsiaustas gerokai nuspuręs. Liepsiu pasiūti naują.
  — Ką, baltą apsiaustą? Kas numirė?
  — Kol kas niekas, — nuramino jį karalienė. — Ar tikrai nori sekti savo brolio Osmundo pėdomis ir įstoti į karaliaus sargybą?
  — Mieliau būčiau karalienės sargybinis, jei tik tavo malonybė sutiktų.
  Osnis plačiai nusišypsojo ir randai ant jo skruosto skaisčiai paraudo.
  Sersėja pirštais perbraukė jam skruostą.
  — Drąsiai kalbi, sere. Vėl privertei mane užsimiršti.
  — Gerai… — Seras Osnis suspaudė jai plaštaką ir aistringai pabučiavo pirštus. — Mano mieloji karaliene.
  — Tu tikras nedorėlis, — sušnabždėjo karalienė, — ir, manau, netikras riteris. — Per suknios šilką ji leido Osniui paliesti krūtis. — Pakaks.
  — Ne, nepakaks. Geidžiu tavęs.
  — Turėjai mane.
  — Tik vieną kartą.
  Osnis vėl sugriebė jai kairę krūtį, negrabiai ją suspaudė ir šis judesys priminė Sersėjai Robertą.
  — Geram riteriui — viena gera naktis. Puikiai man pasitarnavai ir gavai atlygį. — Sersėja pirštais ėmė braukti per jo kelnių raištelius. Ir pajuto po audiniu pabudusią jo lytį. — Ar žirgas, kuriuo jodinėjai vakar rytą, naujas?
  — Tas juodas eržilas? Taip. Man jį padovanojo brolis Osfrydas. Pavadinau jį Vidurnakčiu.
  Ak, kaip nuostabiai originalu…
  — Puikus kovos žirgas. Bet, jei kalbėsime apie malonumą šuoliuoti, jis nė iš tolo neprilygsta jaunai, žvaliai kumelei. — Karalienė jam nusišypsojo ir… spustelėjo. — Pasakyk man tiesą. Ar mūsų jaunoji karalienė tau atrodo graži?
  Seras Osnis nepatikliai loštelėjo.
  — Turbūt taip. Ji dar jauna mergaitė. Aš mieliau rinkčiausi moterį.
  — Kodėl nepasirinkus abiejų? — sušnabždėjo Sersėja. — Nuskink man tą jauną rožę ir pamatysi, kad būsiu tau net labai dėkinga.
  — Jauną… Kalbi apie Mardžerę? — Tarpkojyje susitvenkusi sero Osnio aistra ėmė silpti. — Ji karaliaus žmona. Rodos, už tai, kad sugulė su karaliaus žmona, vienas karaliaus sargybos vyras palydėjo galvą.
  — Tai buvo labai seniai. — Ji buvo jo karaliaus meilužė, ne žmona, o tas karaliaus sargybos vyras neteko visko, išskyrus galvą. Eigonas palengva sukapojo jį gabalais ir vertė tą moterį stebėti egzekuciją. Tačiau Sersėja nenorėjo, kad Osnis per daug suktų galvą dėl to nemalonaus, labai seno įvykio. — Tomenas — tai ne Eigonas Nevertasis. Nebijok, jis darys tai, ką jam liepsiu. Noriu, kad nuo pečių nusiristų Mardžerės galva, o ne tavoji.
  Išgirdęs šiuos žodžius jis susimąstė.
  — Nori, kad ji prarastų nekaltybę?
  — Ir nekaltybę. Jei apskritai dar ją turi. — Karalienė vėl švelniai perbraukė jo randus. — Nebent manai, kad Mardžerė nesunkiai atsispirtų tavo žavesiui…
  Osnis įžeidžiai žvilgtelėjo į Sersėją.
  — Ji mane tikrai mėgsta. Jos pusseserės nuolat erzina mane dėl nosies. Stebisi, kokia ji didelė ir panašiai. Bet, kai pastarąjį kartą Mega ėmė šaipytis, Mardžerė liepė pusseserėms liautis ir pasakė, kad mano veidas gražus.
  — Vadinasi, viskas gerai.
  — Viskas gerai, — nors ir abejodamas, sutiko Osnis, — bet kas bus, jei ji… jei aš… po to, kai mudu…
  — …kai sugulsite? — Sersėja kandžiai šyptelėjo. — Mylėtis su karaliene yra išdavystė. Tomenas bus priverstas išsiųsti tave prie Sienos.
  — Prie Sienos? — nusiminęs pakartojo Osnis.
  Sersėja vos susilaikė nenusikvatojusi. Ne, geriau nesijuokti. Vyrams nepatinka, kai iš jų juokiasi.
  — Juodas apsiaustas puikiai derės prie tavo akių ir plaukų spalvos.
  — Nuo Sienos niekas negrįžta.
  — Tu grįši. Tau tereikės nužudyti vieną vaikiną.
  — Kokį vaikiną?
  — Su Staniu susidėjusį benkartą. Jis jaunas ir nepatyręs, o tu turėsi savo žinioje šimtą vyrų.
  Ketlblekas išsigando, — Sersėja jo baimę užuodė, — bet buvo per daug išdidus, kad atvirai tai pripažintų. Visi vyrai vienodi.
  — Esu nužudęs daugiau berniukų, nei galėčiau suskaičiuoti, — narsiai pareiškė jis. — Ar, kai tas vaikinas bus negyvas, sulauksiu karaliaus malonės?
  — Ne tik sulauksi malonės, bet ir būsi pakeltas į lordus. — Nebent Snou prisiekę broliai suspėtų tave pakarti. — Karalienei reikia vyro. Narsaus vyro.
  — Lordo Ketlbleko? — Palengva Osnio veide nušvito šypsena; o randai ant skruosto paraudo. — O taip, ši mintis man patinka. Narsus lordas…
  — …ir tinkamas karalienei į vyrus.
  Staiga jis susiraukė.
  — Prie Sienos šalta…
  — O mano glėbyje šilta. — Sersėja apsivijo jam kaklą. — Sugulk su ta mergina, nužudyk vaikinuką ir būsiu tavo. Ar tau pakaks drąsos?
  Kiek pagalvojęs, Osnis linktelėjo.
  — Esu tavo vyras.
  — Tikrai esi, sere. — Sersėja jį pabučiavo, leido jam pajusti savo liežuvio skonį, o tada atšlijo. — Kol kas pakaks. Tau teks palaukti. Ar šiąnakt apie mane svajosi?
  — O taip, — dusliai tarė jis.
  — O kai gulėsi lovoje su mūsų mergele Mardžere? — pašaipiai paklausė Sersėja. — Ar įsiskverbęs į ją taip pat svajosi apie mane?
  — Svajosiu, — prisiekė Osnis Ketlblekas.
  — Gerai.
  Jam išėjus Sersėja pasikvietė Džosliną iššukuoti plaukų, o pati nusispyrė batelius ir pasirąžė nelyginant katė. Aš tam gimusi, tarė sau Sersėja. Ji nusprendė veikti labai išradingai ir tai jai patiko labiausiai. Net Meisas Tairelis nedrįstų ginti savo brangiosios dukrelės, jei ši būtų užklupta lovoje su tokiu vyru kaip Osnis Ketlblekas, o kita vertus, nei Stanis Barateonas, nei Jonas Snou neturėtų priežasties stebėtis, kodėl Osnis išsiųstas prie Sienos. Ji pasirūpins, kad brolį ir jaunąją karalienę nusikaltimo vietoje užkluptų seras Osmundas; tuomet kitų dviejų Ketlblekų ištikimybe karūnai niekas nesuabejotų. Jei tik tėvas dabar galėtų mane matyti, tikriausiai neskubėtų šnekėti apie tai, jog mane reikia vėl išleisti už vyro. Gaila, kad jis negyvas. Jis ir Robertas, Jonas Arinas, Nedas Starkas, Renlis Barateonas — visi jie mirę. Tik Tirionas gyvas, bet nebeilgam.
  Tą vakarą į savo miegamąjį karalienė pasikvietė ledi Meriveter.
  — Gal norėtum taurės vyno? — pasiūlė Sersėja.
  — Nedidelės. — Myrietė nusijuokė. — Ne, didelės.
  — Noriu, kad rytoj nueitum pas mano marčią, — pasakė karalienė, kol Dorkasa vilko jai naktinius marškinius.
  — Ledi Mardžerė visuomet džiaugiasi mane matydama.
  — Žinau. — Sersėja atkreipė dėmesį į tai, kaip Tena pavadino jaunąją Tomeno žmoną. — Pasakyk jai, kad į Beiloro septą liepiau nunešti septynias bičių vaško žvakes mūsų brangaus aukštojo septono atminimui.
  Tena nusijuokė.
  — Jei taip, tai ji nusiųs septyniasdešimt septynias žvakes, kad tik niekas iš gedėtojų jos neaplenktų.
  — Jei ji taip nepadarys, labai supyksiu, — šypsodamasi pasakė karalienė. — Dar jai pasakyk, kad turi slaptą gerbėją — riterį, visiškai pametusį galvą dėl jos grožio ir naktimis negalintį bluosto sudėti.
  — Ar galėčiau tavo malonybės paklausti, kas tasai riteris? — Didelės tamsios Tenos akys išdykėliškai blykstelėjo. — Gal seras Osnis?
  — Galbūt, — linktelėjo karalienė, — bet taip paprastai šio vardo neištark. Leisk, kad iš tavęs jį iškvostų. Ar padarysi tai?
  — Kaip įsakysi. Aš tik noriu, kad tavo malonybė būtų patenkinta.
  Lauke įsismarkavo šaltas vėjas. Jiedvi prasėdėjo iki paryčių gerdamos Arboro auksinį ir pasakodamos viena kitai istorijas. Tena gerokai apgirto, ir Sersėja išpešė iš jos slapto meilužio vardą. Jis buvo myrietis, jūrų laivyno kapitonas, pusiau piratas ilgais, pečius siekiančiais juodais plaukais ir nuo smakro iki ausies einančiu randu.
  — Šimtą kartų jam atsakiau, bet jis neatlyžo, — papasakojo Sersėjai Tena, — ir pagaliau aš sutikau. Jis buvo ne iš tų vyrų, kuriuos lengva atstumti.
  — Suprantu, apie kokius vyrus kalbi, — ironiškai šyptelėjo karalienė.
  — Man smalsu, ar tavo malonybė irgi kada nors pažinojo tokį vyrą?
  — Robertą, — pamelavo Sersėja, galvodama apie Džeimį.
  Bet sumerkusi akis, Sersėja susapnavo kitą brolį — jį ir tris niekdarius kvailius, nuo kurių apsilankymo prasidėjo jos diena. Sapne jie atgabeno maišą su Tiriono galva. Ji liepė aplieti tą galvą bronza ir laikė ją įkišusi į naktipuodį.

  # Geležinis kapitonas

  Vėjui pučiant iš šiaurės, „Geležinė pergalė“ aplenkė kyšulį ir įplaukė į šventąją įlanką, vadinamą Nagos Lopšiu.
  Viktarionas nuėjo į laivo pirmagalį ir atsistojo prie Nuto Barzdaskučio. Jiems prieš akis plytėjo šventasis Senojo Viko krantas ir toliau dunksojo žole apaugusi kalva, kurioje tarsi didžiuliai balti medžių kamienai, storumo sulig dromono stiebu ir du kartus ilgesni, iš žemės kyšojo Nagos šonkauliai.
  Pilkojo karaliaus menės kaulai. Viktarionas jautė, kad ši vieta stebuklinga.
  — Stovėdamas po šiais kaulais Beilonas pirmą kartą pasiskelbė karaliumi, — prisiminęs tarė Viktarionas. — Jis prisiekė grąžinti mums laisvę, ir Triskart Skendęs Tarias uždėjo jam ant galvos iš išplukdytų medžių padirbdintą karūną. „BEILONAS! — šaukė jie. — BEILONAS! KARALIUS BEILONAS!“ — Taip pat garsiai jie šauks ir tavo vardą, — pasakė Nutas.
  Viktarionas linktelėjo, nors nebuvo tuo įsitikinęs taip tvirtai, kaip Barzdaskutys. Beilonas turėjo tris sūnus ir dukterį, kurią labai mylėjo.
  Kai Keilino Griovoje jo kapitonai ėmė raginti jį siekti Jūros akmens sosto, Viktarionas jiems taip ir pasakė.
  — Beilono sūnūs žuvę, — paprieštaravo Raudonasis Ralfas Stounhauzas, — o Aša — moteris. Buvai stipri savo brolio dešinioji ranka, tad privalai pakelti kalaviją, kurį jis paleido.
  Kai Viktarionas priminė, jog Beilonas jam įsakė ginti nuo šiauriečių Griovą, Ralfas Keningas tarė:
  — Vilkai sutriuškinti, milorde. Kokia nauda laikyti užėmus šias pelkes, bet prarasti salas?
  O Ralfas Luošys pridūrė:
  — Varnaakis per ilgai buvo išplaukęs. Jis mūšų nepažįsta.
  Euronas Greidžojus, Salų ir Šiaurės karalius. Vien pagalvojus apie jį Viktarionui krūtinėje vėl užvirė pyktis, ir vis dėlto…
  — Žodžiai — kaip vėjas, — atsakė jiems Viktarionas, — o vėjas geras tik tada, kai išpučia bures. Norite, kad kovočiau su Varnaakiu? Kad brolis stotų prieš brolį, geležinis prieš geležinį?
  Euronas tebebuvo jo vyresnysis brolis, nesvarbu, kad tarp jųdviejų įsiterpė daug pykčio ir pagiežos. Niekas neužsitraukia tokio baisaus dievų prakeikimo, kaip karaliaus žudikas.
  Bet kai gavo Šlapiagalvio kvietimą, kai paaiškėjo, kad karalius bus renkamas, viskas pasikeitė. Eironas kalba Nuskendusio Dievo vardu, priminė sau Viktarionas, ir jei Nuskendęs Dievas nori, kad užimčiau Jūros akmens sostą… Kitą dieną vadovauti kariuomenei prie Keilino Griovos jis pavedė Ralfui Keningui, o pats per sausumą leidosi prie Karštosios upės, kurioje pasislėpęs tarp gluosnių ir nendrių glaudėsi Geležinis laivynas. Jūra buvo nerami, vėjai permainingi, tad jie užtruko, bet prarado tik vieną laivą ir dabar Viktarionas buvo namie.
  „Geležinei pergalei“ praplaukus kyšulį, nuo jos nedaug atsiliko ir „Sielvartas“ bei „Geležinis kerštas“. Už jų vakarinio potvynio bangų genami plaukė „Kietarankis“, „Geležinis vėjas“, „Pilkasis vaiduoklis“, „Lordas Kvelonas“, „Lordas Vikonas“, „Lordas Dagonas“ ir visos likusios devynios dešimtys Geležinio laivyno laivų, išsirikiavusių dantyta, per daugelį lygų nusitęsusia kolona. Žiūrint į jų bures, Viktarionui Greidžojui širdį užplūdo džiaugsmas. Joks vyras savo žmonos nemyli nė pusės tiek, kaip lordas kapitonas myli savo laivus.
  Prie šventosios Senojo Viko pakrantės, kiek tik akis užmato, ilglaiviai išsirikiavo į eilę, o jų stiebai stirksojo nelyginant milžiniškos ietys. Gilesniuose vandenyse buvo paliktas laimikis: per plėšikiškus žygius arba per mūšius laimėti kogai, karakai, dromonai, per dideli priplukdyti prie kranto. Laivų pirmagaliuose, paskuigaliuose ir ant stiebų plevėsavo pažįstamos vėliavos.
  Nutas Barzdaskutys prisimerkęs žvelgė į krantą.
  — Ar ten lordo Hario „Jūros daina“?
  Barzdaskutys buvo kresnas vyras, šleivakojis ir ilgarankis, bet jo akys jau nebebuvo tokios geros kaip jaunystėje. Tais laikais kirvį jis svaidydavo taip taikliai, jog vyrai sakydavo, kad Nutas gali jo ašmenimis nuskusti barzdą.
  — Taip, ten „Jūros daina“. — Rodos, Rodrikas Skaitytojas paliko savo knygas. — O šalia jos — ir Dramo „Griaustinis“, ir Blektaido „Nakties skraiduolis“. — Viktariono regėjimas buvo puikus, kaip visada. Nors burės buvo nuleistos, o vėliavos karojo subliūškusios, jis, kaip ir dera Geležinio laivyno lordui kapitonui, tuos laivus atpažino. — Ir „Sidabrinis pelekas“. Atplaukė ir Saveino Botlio giminaičiai. — Viktarionas girdėjo, kad Varnaakis nuskandino lordą Botlį, o jo įpėdinis žuvo prie Keilino Griovos, tačiau dar liko jo brolių ir kitų sūnų. Tik kiek? Keturi? Ne, penki ir nė vienas iš jų neturi už ką mylėti Varnaakio.
  O tada jis dar pamatė vienstiebį karo laivą, siaurą ir žemą, tamsiai raudonu korpusu. Jo burės, — dabar suvyniotos, — buvo juodos kaip dangus be žvaigždžių. Net nuleidusi inkarą „Tyla“ atrodė greita ir grėsminga. Jos pirmagalį puošė statula iš juodos geležies, vaizduojanti mergelę su ištiesta ranka. Mergelės liemuo buvo liaunas, krūtys šauniai atsikišusios, kojos ilgos ir dailios. Vėjo draikomi juodos geležies plaukai nelyginant krioklys krito ant pečių, akis atstojo perlai, tačiau burnos ji neturėjo.
  Viktarionas sugniaužė kumščius. Savomis rankomis jis mirtinai sumušė keturis vyrus ir trečiąją žmoną. Nors plaukus jau buvo palietusi šarma, jis buvo stiprus kaip visada, plačia kaip buliaus krūtine ir plokščiu kaip jaunuolio pilvu. „Niekas neužsitraukia tokio baisaus dievų prakeikimo, kaip karaliaus žudikas“, — priminė jam Beilonas tą dieną, kai išsiuntė Varnaakį į jūrą.
  — Jis čia, — tarė Viktarionas Barzdaskučiui. — Nuleisk bures. Toliau plauksime vien irkluodami. „Sielvartui“ ir „Geležiniam kerštui“ liepk išmesti inkarus jūroje, šalia „Tylos“. Kiti flotilės laivai tegul užpildo įlanką. Niekam neleidžiama išplaukti be mano įsakymo — nei žmogui, nei varnui.
  Jų bures pamatė krante esantys vyrai. Draugai ir giminaičiai sveikindamiesi ėmė šūkčioti ir tų šauksmų aidas ritosi per visą įlanką. Bet tik ne „Tylos“ įgula. Ant jos denio stovintis būrys nebylių ir mišrūnų „Geležinei pergalei“ artinantis nepratarė nė žodžio. Į jį spoksojo vyrai, kurių oda buvo juoda kaip degutas, ir kiti — žemaūgiai ir plaukuoti nelyginant pietiečių beždžionės. Pabaisos, dingtelėjo Viktarionui.
  Iki „Tylos“ likus dvidešimčiai jardų, jie išmetė inkarą.
  — Nuleiskite valtį. Plauksiu į krantą.
  Kol irkluotojai susėdo į vietas, Viktarionas prisijuosė kardasaitį; vieną jo klubą lietė ilgasis kalavijas, prie kito glaudėsi durklas. Nutas Barzdaskutys užmetė lordui kapitonui ant pečių apsiaustą ir jį susegė. Tas apsiaustas buvo iš devynsluoksnio auksinio audeklo, pasiūtas taip, kad atrodytų kaip Greidžojų ženklas — krakenas, kurio rankos čiuptuvai tabalavo iki aulinių batų. Po apsiaustu Viktarionas dėvėjo sunkius pilkus šarvinius marškinius, o po jais buvo pasivilkęs juodos kietintos odos pamušą. Prie Keilino Griovos jis įprato nenusivilkti šarvinių marškinių nei dieną, nei naktį. Iškęsti pečių ir nugaros dilgčiojimus buvo lengviau, nei tverti skausmą, kai imi viduriuoti krauju. Užnuodytoms pelkių velnių strėlėms pakako pradrėksti žmogui odą ir po kelių valandų jis jau rėkdavo ir čiurkšdavo — jo gyvastis nepaliaujamais raudonais ir rudais pliūpsniais srūdavo kojomis žemyn. Kad ir kam atitektų Jūros akmens sostasf tvarkytis su pelkių velniais teks man.
  Viktarionas užsidėjo aukštą, juodą karo šalmą, kurį kalvis buvo nukalęs kaip krakeną su čiuptuvais, apsivijusiais jo skruostus ir sunėrusiais galus po smakru. Per tą laiką jūreiviai paruošė valtį.
  — Skrynias patikiu tau, — lipdamas per valties kraštą tarė jis Barzdaskučiui. — Žiūrėk, stropiai jas saugok.
  Nuo tų skrynių labai daug kas priklausė.
  — Kaip įsakysi, tavo malonybe.
  Viktarionas rūsčiai suraukė antakius.
  — Kol kas aš dar ne karalius.
  Ir įlipo į valtį.
  Įsibridęs į bangų mūšą, ant vienos rankos dilbio pasikabinęs odmaišį su jūros vandeniu, Viktariono laukė Eironas Šlapiagalvis. Žynys buvo liesas ir augalotas, nors ne toks aukštas kaip Viktarionas. Liesame Eirono veide, išsišovusi tarsi ryklio pelekas, stirksojo nosis, o akys atrodė lyg geležinės.
  Barzda siekė juosmenį, o susiraizgiusios it virvės plaukų sruogos pučiant vėjui plakėsi į pakinklius.
  — Broli, — jam prie čiurnų lūžtant ir putojant bangoms tarė žynys, — kas mirė, niekada nemirs.
  — Bet vėl prisikels, tvirtesnis ir stipresnis.
  Viktarionas nusiėmė šalmą ir atsiklaupė. Įlankos vanduo apsėmė jam batus ir kiaurai permerkė kelnes, mat Eironas iš odmaišio negailėdamas šliūkštelėjo Viktarionui ant kaktos jūros vandens. Tada jiedu pasimeldė.
  — Kur mūsų brolis, kur Varnaakis? — sukalbėjus maldas Eirono Šlapiagalvio paklausė lordas kapitonas.
  — Jo palapinė didelė, iš auksinio audeklo, o stovi ji ten, iš kur sklinda didžiausias triukšmas. Jis kviečiasi pas save bedievius ir pabaisas, dar bjauresnius nei anksčiau. Jo gyslose mūsų tėvo kraujas sugedo.
  — Ir motinos kraujas.
  Čia, šventoje vietoje, po Nagos kaulais ir tarp Pilkojo karaliaus menės griuvėsių, Viktarionas neketino prabilti apie giminaičių žudymą, bet iš tikro daugybę naktų sapnavo, kaip šarvine pirštine apmautu kumščiu smogia besišypsančiam Euronui į veidą, smogia ir smogia tol, kol sumala jį į košę ir paleistas blogas kraujas išteka. Neturėčiau taip elgtis. Daviau Beilonui žodį.
  — Ar visi susirinko? — paklausė jis savo brolio žynio.
  — Visi, turintys bent šiokią tokią įtaką. Kapitonai ir karaliai. — Geležies salose tai buvo tas pats, mat kiekvienas kapitonas buvo karalius savo denyje, o kiekvienas karalius turėjo būti ir kapitonas. — Ketini varžytis dėl mūsų tėvo karūnos?
  Viktarionas pamėgino įsivaizduoti save, sėdintį Jūros akmens soste.
  — Jei Nuskendęs Dievas panorės…
  — Bangos prabils, — gręždamasis eiti pasakė Eironas Šlapiagalvis. — Klausyk bangų, broli.
  — Žinoma.
  Ir pagalvojo, kaip skambėtų jo vardas, šnabždamas bangų ir garsiai šaukiamas kapitonų ir karalių. Jei toks mano likimas, aš nuo jo nebėgsiu.
  Aplink jį susirinko žmonių minia palinkėti sėkmės ir pelnyti palankumo. Viktarionas matė čia vyrus iš visų salų: Blektaidus, Taunius, Orkvudus, Stountrius, Vincus ir daug kitų. Gudbroliai iš Senojo Viko, Gudbroliai iš Didžiojo Viko ir Gudbroliai iš Orkmonto — visi jie buvo čia. Atplaukė ir Kodai, bet visi save gerbiantys vyrai juos niekino. Kuklūs piemenys, audėlai ir tinklų rezgėjai stovėjo petys į petį su senų ir garbingų giminių vyrais; net patys žemiausi, kurių gyslomis tekėjo vergų ir sūriųjų žmonų kraujas. Į olmarkas patapšnojo Viktarionui per petį; du Sparai įspraudė jam į rankas odmaišį vyno. Jis godžiai atsigėrė, atgalia ranka nusibraukė lūpas ir leidosi vedamas prie laužų, ant kurių virė valgis, — mat norėjo pasiklausyti jų kalbų apie karą, karūnas, plėšikiškus žygius, apie savo valdymo šlovę ir laisvę.
  Vakare Geležinio laivyno vyrai, ištempę už potvynio vandens linijos, pastatė didžiulę palapinę, pasiūtą iš burių drobės, tad Viktarionas galėjo priimti pusšimtį garsių kapitonų ir pavaišinti juos ant iešmo keptu ožiuku, sūdytom menkėm ir omarais. Atėjo ir Eironas. Jis valgė žuvies ir gėrė vandenį, nors kapitonai išplempė tiek alaus, kad jame būtų galėję nuskandinti visą Geležinį laivyną. Dauguma kapitonų pažadėjo už jį balsuosiantys: Fralegas Stiprusis, gudruolis Alvinas Šarpas, Kuprius Hotas Harlas. Hotas net pasiūlė išleisti už Viktariono savo dukterį, kad ši būtų karalienė.
  — Su žmonomis man nesiseka, — atsakė jam Viktarionas. Pirmoji jo žmona mirė gimdydama, o jo duktė gimė negyva. Antrąją į kapus nuvarė raupai. O trečiąją…
  — Karalius privalo turėti įpėdinį, — neatlyžo Hotas. — Varnaakis į karaliaus rinkimus atsivedė parodyti tris savo sūnus.
  — Benkartus ir mišrūnus. Kiek tavo dukrai metų?
  — Dvylika, — tarė Hotas. — Ji graži, vaisinga, ką tik pirmą kartą kraujavusi, medaus geltonumo plaukais. Jos krūtys kol kas mažos, bet klubai platūs. Ji panašesnė į motiną, o ne į mane.
  Viktarionas suprato, jog tai reiškia, kad mergaitė neturi kupros. Bet kai pamėgino ją įsivaizduoti, prieš akis iškilo žmona, kurią jis nužudė. Jis kūkčiojo sulig kiekvienu savo smūgiu, o paskui per uolų akmenis nunešė ją prie jūros krabams.
  — Kai būsiu karūnuotas, mielai užmesiu akį į tavo mergaitę, — pažadėjo jis.
  Nieko daugiau Hotas ir negalėjo tikėtis, tad patenkintas nukėblino šalin.
  Įtikti Beilorui Blektaidui buvo sunkiau. Jis sėdėjo šalia Viktariono apsivilkęs tuniką iš žaliai ir juodai dažytos ėriuko vilnos, guvus, skaisčiaveidis ir gražus. Jo apsiaustas buvo pasiūtas iš sabalenų ir susegtas sidabrine septynkampe žvaigžde. Trejus metus jis praleido Senmiestyje kaip įkaitas ir grįžo garbindamas septynis žaliųjų kraštų dievus.
  — Beilonas buvo pamišęs, Eironas — dar didesnis pamišėlis, o Euronas — didžiausias pamišėlis iš visų. O kaip tu, lorde kapitone? Jei sušuksiu tavo vardą, ar padarysi galą šiam paikam karui?
  Viktarionas suraukė antakius.
  — Nori, kad prisipažinčiau nugalėtas?
  — Jei reikės… Negalime vieni kariauti su visu Vesterosu. Didžiam mūsų sielvartui, tai įrodė karalius Robertas. Jis tvirtino, kad už laisvę Beilonas sumokės geležinę kainą, bet mūsų moterys nupirko Beilono karūną sumokėjusios tuščiomis lovomis. Mano motina buvo viena iš jų. Senoji Tvarka mirė.
  — Kas mirė, niekada nemirs, bet prisikels tvirtesnis ir stipresnis. Po šimto metų apie Beiloną Narsųjį žmonės dainuos dainas.
  — Vadink jį Beilonu Našlių Rūpintoju. Jo laisvę mielai mainyčiau į tėvą. Gal gali man jį duoti?
  Viktarionas nieko neatsakė, ir Blektaidas prunkštelėjęs nuėjo.
  Palapinėje įšilo oras ir prirūko dūmų. Du Goroldo Gudbrolio sūnūs susikivirčiję susikovė ir apvertė stalą; Vilas Nuolankusis pralaimėjo lažybas ir jam teko valgyti savo batą; Mažasis Lenvudas Taunis griežė smuiku, o Romnis Audėjas traukė „Kruviną taurę“, „Plieninį lietų“ ir kitas karo dvasią žadinančias dainas. Kvarlas Mergelė ir Eldredas Kodas šoko pirštų šokį. Ir kai vienas iš Eldredo pirštų pliūkštelėjo į Ralfo Luošio vyno taurę, palapinėje nuvilnijo griausmingas juokas.
  Tarp besijuokiančiųjų buvo ir moteris. Pakilęs nuo suolo, Viktarionas pamatė ją prie palapinės atvarto, kažką šnabždančią į ausį Kvarlui Mergelei, kuris, išgirdęs jos žodžius, taip pat nusijuokė. Jis vylėsi, kad ji nebus tokia kvaila ir čia neatplauks, ir vis dėlto, kai ją pamatė, nesusilaikė ir nusišypsojo.
  — Asai — įsakmiai sušuko Viktarionas. — Dukterėčia!
  Ji priėjo prie dėdės, — liekna, grakšti, avinti baltų druskos dėmių išmargintais odiniais ilgaauliais batais, mūvinti žalias vilnones kelnes, apsivilkusi rudą pašiltintą tuniką ir odinukę gerokai atlaisvintais raišteliais.
  — Dėde… — Aša Greidžoj buvo aukšta moteris, bet jai vis tiek teko pasistiebti, kad pasiektų pabučiuoti Viktarioną į skruostą. — Malonu tave matyti karalienės rinkimuose.
  — Karalienės rinkimuose? — nusijuokė Viktarionas. — Ar tu girta, dukterėčia? Sėskis. Pakrantėje tavo „Juodojo vėjo“ nemačiau.
  — Palikau jį prie Norno Gudbrolio pilies ir atkeliavau čia sausuma. — Klestelėjusi ant aukštos kėdės, ji, nieko nelaukdama, pasiėmė Nuto Barzdaskučio vyną. Nutas neprieštaravo; jau senokai buvo tiek prisigėręs, kad nukrito po stalu. — Kas vadovauja kariuomenei prie Griovos?
  — Ralfas Keningas. Dabar, kai Jaunasis Vilkas žuvęs, mums ramybės neduoda tik pelkių velniai.
  — Starkai nebuvo vieninteliai šiauriečiai. Geležinis sostas Šiaurės sergėtoju paskyrė Dredforto lordą.
  — Ketini mane mokyti karo meno? Aš vadovavau mūšiams, kai tu dar čiulpei motinos krūtį.
  — Vadovaudavai ir juos pralaimėdavai.
  Aša gurkštelėjo vyno.
  Viktarionui nepatiko, kad dukterėčia jam priminė Gražiąją salą.
  — Kiekvienas vyras jaunystėje turi pralaimėti mūšį, kad sulaukęs brandos nepralaimėtų karo. Tikiuosi, atkeliavai čia ne sosto siekti?
  Norėdama paerzinti dėdę, ji šyptelėjo.
  — O jeigu dėl to?
  — Čia yra vyrų, prisimenančių tuos laikus, kai dar buvai maža mergaitė, nuoga plaukiojai po jūrą ir žaidei su lėle.
  — Žaisdavau ir su kirviais.
  — Žaisdavai, — turėjo pripažinti Viktarionas, — bet moteris trokšta vyro, o ne karūnos. Kai tapsiu karaliumi, vyrą aš tau rasiu.
  — Dėdė man labai geras. Gal, kai tapsiu karaliene, turėčiau paieškoti tau gražios žmonelės?
  — Su žmonomis man nesiseka. Ar seniai tu čia?
  — Gana seniai, tad spėjau pamatyti, jog dėdė Šlapiagalvis sukėlė didesnį triukšmą, nei ketino. Pretenzijas į sostą ketina pareikšti Dramas, o Triskart Skendusį Tarlą kažkas girdėjo šnekant, kad Maronas Volmarkas yra tikrasis Juodosios giminės įpėdinis.
  — Karalius turi būti kilęs iš krakenų.
  — Varnaakis ir yra krakenas. Vyresnysis brolis turi pirmenybę prieš jaunesnįjį. — Aša pasilenkė prie dėdės. — Bet aš esu karaliaus Beilono kūnas ir kraujas, tad turiu pirmenybę prieš jus abu. Paklausyk manęs, dėde…
  Bet staiga įsiviešpatavo tyla. Dainos nutilo, Mažasis Lenvudas Taunis nuleido smuiką, visi vyrai pasuko galvas. Net lėkštės ir peiliai nebetarškėjo.
  Į palapinę, kurioje vyko puota, įžengė keliolika naujų svečių. Viktarionas pamatė Bjauriaveidį Joną Mirą, Torvaldą Rudadantį, Kairiarankį Luką Kodą. Germundas Botlis buvo sukryžiavęs rankas ant paauksuoto antkrūtinio, kurį nusiėmė nuo Lanisterių kariuomenės kapitono per pirmąjį Beilono sukilimą. Šalia jo stovėjo Orkvudas iš Orkmonto. Jiems už nugarų stypsojo Akmeninė Ranka, Kvelonas Romusis ir Raudonasis Irklininkas ugniniais į kaseles supintais plaukais. Taip pat Ralfas Piemuo, Ralfas iš Lordsporto ir Kvarlas Pavergtasis.
  Ir, žinoma, Varnaakis, Euronas Greidžojus.
  Jis atrodo nė kiek nepasikeitęs, pagalvojo Viktarionas. Visai toks pat, kaip tą dieną, kai pasijuokė iš manęs ir išplaukė. Euronas buvo dailiausias iš visų lordo Kvelono sūnų ir treji tremties metai jo išvaizdos nepakeitė. Jo plaukai tebebuvo juodi kaip jūra vidurnaktį, juose nebuvo matyti nė vienos baltai putotos bangelės, o veido oda po tvarkingai pakirpta juoda barzda tebebuvo glotni ir pablyškusi. Kairę Eurono akį dengė juodas odinis raištis, bet dešinė buvo mėlyna kaip vasaros dangus.
  Besišypsanti jo akis, dingtelėjo Viktarionui.
  — Varnaaki, — pasisveikino jis.
  — Karaliau Varnaaki, broli. — Euronas nusišypsojo. Lempų šviesoje jo lūpos atrodė labai tamsios, suskeldėjusios ir pamėlusios.
  — Karaliumi taps tik tas, kurį išrinksime karaliaus rinkimuose. — Šlapiagalvis atsistojo. — Bedievis…
  — …negali užimti Jūros akmens sosto. Žinau. — Euronas apsidairė po palapinę. — Bet taip jau susiklostė, kad pastaruoju metu dažnai sėdėdavau Jūros akmens soste. Ir niekas neprieštaravo. — Besišypsanti jo akis blykstelėjo. — Kas daugiau už mane išmano apie dievus? Apie arklių ir ugnies dievus, apie auksinius dievus su brangakmenių akimis, apie dievus, išdrožtus iš kedro, apie dievus, iškaltus kalnų uolose, apie oro dievus… pažįstu juos visus. Mačiau, kaip tuos dievus garbinantys žmonės puošia juos gėlių vainikais ir jų vardu lieja ožių, jaučių ir vaikų kraują. Girdėjau ir maldas, kalbamas pusšimčiu skirtingų kalbų. „Išgydyk man sausgėlos suluošintą koją, priversk tą mergelę mane pamilti, padovanok man sveiką sūnų. Padėk man, gelbėk mane, padaryk mane turtingą… apgink mane! Saugok mane nuo priešų, nuo tamsos, nuo pilve šiugždančių krabų, nuo arklių lordų, nuo vergų pirklių, nuo samdomų kalavijuočių prie namų slenksčio. Saugok mane nuo „Tylos“„ — Jis nusijuokė. — Bedievis? Kodėl taip sakai, Eironai, juk esu dievočiausias vyras iš visų, kada nors iškėlusių bures! Tu tarnauji vienam dievui, Šlapiagalvi, o aš esu tarnavęs dešimčiai tūkstančių dievų. Nuo Ibo iki pat Ašajaus, išvydę mano bures, žmonės puola melstis.
  Žynys kilstelėjo liesą pirštą.
  — Jie meldžiasi medžiams, auksiniams stabams ir visokioms šlykštynėms ožio galva. Netikriems dievams…
  — Tiesa, — linktelėjo Euronas, — ir dėl šios nuodėmės aš juos žudau. Jų kraują išpilu į jūrą, o jų klykiančias moteris pripildau savo sėklos. Jų dievukai negeba manęs sustabdyti, tad akivaizdu, kad yra netikri. Aš pamaldesnis net už tave, Eironai. Ko gero, tai tau derėtų klauptis prieš mane palaiminimo.
  Tai išgirdęs, Raudonasis Irklininkas garsiai nusijuokė, o kiti pasekė jo pavyzdžiu.
  — Kvailiai, — atrėžė žynys. — Kvailiai, vergai ir akli vyrai — štai kas jūs. Argi nematote, kas prieš jus stovi?
  — Karalius, — tarė Kvelonas Romusis.
  Šlapiagalvis nusispjovė ir iš palapinės žengė į tamsą.
  Jam išėjus, besišypsanti Varno akis nukrypo į Viktarioną.
  — Lorde kapitone, ar nė žodžiu nepasveikinsi brolio, kuris taip ilgai buvo išplaukęs? Nei tu, Aša? Kaip gyvuoja tavo ledi motina?
  — Prastai, — pasakė Aša. — Per kažkokio vyro malonę ji tapo našle.
  Euronas gūžtelėjo.
  — Girdėjau, kad Beiloną nubloškė ir myriop pasiuntė Audros dievas. Kas tas vyras, kuris jį nužudė? Pasakyk man jo vardą, dukterėčia, kad galėčiau atkeršyti.
  Aša pakilo nuo suolo.
  — Jo vardą žinai ir pats. Trejus metus buvai išplaukęs ir staiga „Tyla“ grįžta kitą dieną po mano lordo tėvo žūties.
  — Kaltini mane? — tyliai paklausė Euronas.
  — O turėčiau kaltinti?
  Aša kalbėjo griežtai ir Viktarionas suraukė antakius. Su Varnaakiu taip kalbėti buvo pavojinga, net kai besišypsanti jo akis išdykėliškai spindėjo.
  — Ar aš įsakinėju vėjams? — pasiteiravo Varnaakis savo padėjėjų.
  — Ne, tavo malonybe, — atsakė Orkvudas iš Orkmonto.
  — Vėjams niekas negali įsakinėti, — pritarė Germundas Botlis.
  — Jei turėtum galią įsakinėti vėjams, — įsiterpė ir Raudonasis Irklininkas, — plauktum kur panorėjęs ir niekada nepatektum į štilį.
  — Štai tau ir atsakymas iš trijų narsių vyrų lūpų, — tarė Euronas. — Kai žuvo Beilonas, „Tyla“ buvo jūroje. Jei abejoji dėdės žodžiu, gali pasiklausti įgulos.
  — Nebylių įgulos? Taip, man labai reikia jų atsakymų…
  — Vyro tau reikia. — Euronas vėl atsigręžė į savo palydą. — Torvaldai, nepamenu, ar turi žmoną?
  — Tik vieną. — Torvaldas Rudadantis plačiai nusišypsojo ir atskleidė, kodėl gavo tokią pravardę.
  — Užtat aš nevedęs, — pareiškė Kairiarankis Lukas Kodas.
  — Ir nėra ko stebėtis, — pasakė Aša. — Kodus niekina ir visos moterys. Nežiūrėk į mane taip liūdnai, Lukai. Juk tebeturi savo garsiąją ranką. — Taip tarusi, ji sugniaužė kumštį ir energingai pakratė jį, lyg smūgiuotų.
  Kodas pratrūko keiktis ir nesiliovė, kol Varnaakis delnu palietė jam krūtinę.
  — Ar taip gražu, Aša? Sužeidei Luką iki širdies gelmių.
  — Bet ne taip skaudžiai, kaip nurėžusi kotą. Kirvį mėtau ne blogiau už bet kurį vyrą, bet kai taikinys toks mažas…
  — Ši mergina užsimiršta, — piktai suniurnėjo Bjauriaveidis Jonas Miras. — Beilonas leido Ašai tikėti, kad ji yra vyras.
  — Tą pačią klaidą augindamas tave padarė ir tavo tėvas, — neliko skolinga Aša.
  — Atiduok ją man, Euronai, — paprašė Raudonasis Irklininkas. — Karšiu jai kailį tol, kol jos užpakalis bus toks pat raudonas kaip mano plaukai.
  — Eikš, pamėgink, — pakvietė jį Aša. — Po to vadinsime tave Raudonuoju Eunuchu. — Rankoje ji laikė svaidomąjį kirvį. Mėtė jį aukštyn, o krentantį vikriai sugaudavo. — Štai mano vyras, dėde. Kiekvienas kitas, kuris manęs geidžia, pirmiausia turės reikalų su juo.
  Viktarionas trenkė kumščiu į stalą.
  — Neleisiu, kad čia būtų pralietas kraujas. Euronai, pasiimk savo… numylėtinius ir eik sau.
  — Tikėjausi, kad maloniau mane sutiksi, broli. Aš — tavo vyresnysis brolis, o netrukus būsiu ir… teisėtas karalius.
  Viktariono veidas apsiniaukė.
  — Per rinkimus kalbės visi susirinkę žmonės, tada ir pamatysime, kas užsidės karūną, padirbdintą iš jūros išplukdyto medžio.
  — Pritariu.
  Euronas kilstelėjo du ištiestus pirštus prie akies raiščio ir išėjo. Kiti, tarsi sarginiai šunys, nusekė jam iš paskos. Jiems išėjus liko tvyroti tyla, kol Mažasis Lenvudas Taunis pakėlė prie peties smuiką. Vėl ėmė lietis vynas ir alus, bet kai kuriuos svečius troškulys staiga liovėsi kankinęs. Atsargiai laikydamas savo kruviną ranką, iš palapinės slapta išspruko Eldredas Kodas. Jo pavyzdžiu pasekė Vilas Nuolankusis, Hotas Harlas ir dauguma Gudbrolių.
  — Dėde, — uždėjusi ranką jam ant peties pasiūlė Aša, — gal pasivaikščiokime?..
  Lauke palengva įsismarkavo vėjas. Per išblyškusį mėnulio veidą skubriai plaukė debesys. Jie truputį priminė irklinius laivus, lekiančius kažko taranuoti. Danguje spindėjo vos kelios blausios žvaigždės. Prie kranto, kiek akis užmato, stovėjo laivai, ilgi jų stiebai kilo iš bangų į dangų tarsi miško medžiai. Viktarionas girdėjo, kaip jų korpusai brūžinasi į smėlį; girdėjo, kaip girgžda ištemptos virvės, kaip plakasi vėliavos. Toliau, gilesniuose įlankos vandenyse, nuleidę inkarus, ant bangų suposi didesni laivai, jie atrodė lyg rūko gaubiamos šmėklos.
  Jiedu kartu žingsniavo pakrante, kur nebesiekė bangos, tolyn nuo stovyklaviečių ir laužų, ant kurių virė valgis.
  — Pasakyk man tiesą, dėde, — prabilo Aša, — kodėl Euronas tuomet taip staiga išplaukė?
  — Varnaakis dažnai išplaukdavo plėšikauti.
  — Bet niekada taip ilgai neužtrukdavo.
  — Jis su „Tyla“ išplaukė į rytus. O tai — ilga kelionė.
  — Klausiau, kodėl jis išplaukė, o ne kur. — Dėdei nieko neatsakius, Aša pridūrė: — Kai „Tyla“ išplaukė, manęs namie nebuvo. „Juoduoju vėju“ apiplaukiau Arborą ir pasiekiau Brastos Akmenis, nes norėjau nugvelbti kelis niekučius iš Lyso piratų. Kai grįžau, Euronas buvo išplaukęs, o tavo naujoji žmona mirusi.
  — Ji buvo tik sūrioji žmona.
  Nuo tos dienos, kai atidavė ją krabams, Viktarionas dar nebuvo palietęs jokios kitos moters. Tapęs karaliumi, vėl turėsiu vesti. Tikrą žmoną, kuri būtų mano karalienė ir pagimdytų sūnų. Karalius privalo turėti įpėdinį.
  — Mano tėvas atsisakė apie ją kalbėti, — tarė Aša.
  — Nėra prasmės kalbėti apie tai, ko niekas negali pakeisti. — Buvo akivaizdu, kad ši tema jam nemaloni. — Mačiau Skaitytojo laivą.
  — Kad išviliočiau jį iš Knygų bokšto, turėjau pasitelkti visą savo žavesį.
  Vadinasi, Harlai ją palaiko. Viktarionas dar labiau susiraukė.
  — Negali tikėtis valdžios. Esi moteris.
  — Ar dėl to, kad visuomet pralaimiu varžytuves, kas toliau nučiurkš? — nusijuokė Aša. — Dėde, man labai nesmagu sakyti, bet gal tu ir teisus. Jau keturias dienas ir naktis geriu su kapitonais ir jų giminaičiais, klausausi, ką jie sako ir… ko nesako. Mane palaikys maniškiai ir dauguma Hariu giminės vyrų. Taip pat laimėjau Triso Botlio ir dar kelių vyrų palankumą. Bet to nepakanka. — Ji paspyrė akmenį ir šis pūkštelėjo į vandenį tarp dviejų ilglaivių. — Ketinu sušukti savo dėdės vardą.
  — Kurio būtent? — sukluso Viktarionas. — Turi juos tris.
  — Keturis. Dėde, paklausyk manęs. Pati uždėsiu tau ant galvos karūną iš jūros išmesto medžionei… sutiksi valdžią dalytis su manimi.
  — Dalytis valdžią? Argi tai įmanoma? — Šiai moteriai visai protas pasimaišė. Ar ji nori būti mano karalienė? Viktarionas susigriebė žvelgiantis į Ašą taip, kaip niekada iki šiol nebuvo žvelgęs. Ir pajuto bundant savo lytį. Ji Beilono duktė, priminė sau jis. Prisiminė laikus, kai ji buvo maža mergaitė ir svaidė į duris kirvukus. Jis sukryžiavo rankas ant krūtinės. — Jūros akmens soste gali sėdėti tik vienas.
  — Tuomet tu jame sėdėk, — tarė Aša. — O aš stovėsiu už krėslo atlošo, saugosiu tavo užnugarį ir kartais pašnabždėsiu ką nors į ausį. Joks karalius negali valdyti visiškai vienas. Net kai Geležinis sostas priklausė drakonams, jie turėjo pagalbininkų žmonių. Karaliaus rankų. Leisk man būti tavo ranka, dėde.
  Nė vienam iš Salų karalių niekada nereikėjo rankos, o juo labiau — moters. Išgėrę kapitonai ir karaliai iš manęs juoktųsi.
  — Kodėl nori būti mano ranka?
  — Kad baigčiau šį karą, kol jis nepribaigė mūsų. Laimėjome jau viską, ką norėjome laimėti ir… jei nesudarysime taikos, taip pat greitai viską prarasime. Labai mandagiai kreipiausi į ledi Glover ir ji mane patikino, kad jos lordas vyras linkęs su manimi derėtis. Ji tvirtina, kad jei atiduosime Gūdmiškį, Toreno Kertainį ir Keilino Griovą, šiauriečiai užleis mums Jūrų Drakono kyšulį ir visą Akmenuotąjį krantą. Ten gyvena nedaug žmonių, bet šie kraštai dešimt kartų didesni už visas mūsų salas, kartu sudėtas. Taikos sutartį patvirtintume apsikeitę įkaitais, ir abi šalys įsipareigotų paremti viena kitą, jei Geležinis sostas…
  Viktarionas nusijuokė.
  — Ta ledi Glover tave, dukterėčia, už nosies vedžioja. Jūrų Drakono kyšulys ir Akmenuotasis krantas jau dabar priklauso mums. Tad kuriems galams turėtume ką nors grąžinti? Vinterfelas paleistas pelenais ir žlugęs, o Jaunasis Vilkas nukirsta galva pūva po žeme. Mes turėsime visų šiaurę, kaip tavo lordas tėvas ir svajojo.
  — Kai išmoksime irkluoti laivus per miškus tarp medžių, galbūt taip ir bus. Žvejui ant kabliuko gali užkibti net milžinė žuvis, bet jei vargšelis laiku nenupjaus virvės ir jos nepaleis, toks laimikis įsitemps jį į jūrą ir pražudys. Šiaurė pernelyg didelė, kad išlaikytume ją savo valdžioje, be to, per tankiai apgyventa šiauriečių.
  — Grįžk prie savo lėlių, dukterėčia. O pergalingus karus palik kariams. — Viktarionas sugniaužė kumščius ir ištiesė. — Turiu dvi rankas. Trečia vyrui nereikalinga.
  — Bet pažįstu vyrą, kuriam reikia Hariu giminės palaikymo.
  — Hotas Kuprius siūlė man į žmonas savo dukterį, kad turėčiau karalienę. Jei vesiu ją, visi Harlai bus mano pusėje.
  Ši žinia merginą pribloškė.
  — Hariu giminę valdo lordas Rodrikas.
  — Rodrikas neturi dukterų, tik knygų. Hotas bus jo įpėdinis, o aš — karalius. — Šie garsiai ištarti Viktariono žodžiai skambėjo gana įtikinamai. — Varnaakis per ilgai plaukiojo.
  — Kai kurie vyrai iš tolo atrodo didesni, — įspėjo dėdę Aša. — Jei tik išdrįsi, pasivaikščiok tarp laužų, ant kurių verda valgis, ir pasiklausyk. Vyrai nekalba nei apie tavo jėgą, nei apie grožį, kuriuo garsėju aš. Jie šneka tik apie Varnaakį; apie tolimas šalis, kurias jis aplankė, apie moteris, kurias išprievartavo, apie jo nužudytus vyrus, apie jo apiplėštus miestus ir apie tai, kaip prie Lanisporto jis sudegino lordo Taivino laivyną…
  — Liūto laivyną sudeginau aš, — užsiplieskė Viktarionas. — Savo rankomis nusviedžiau pirmą deglą ant jo flagmano denio.
  — Varnaakis surezgė planą. — Aša uždėjo delną dėdei ant dilbio. — Ir nužudė tavo žmoną… ar ne?
  Beilonas įsakė jiems apie tai nekalbėti, tačiau Beilonas buvo miręs.
  — Jis užtaisė mano žmonai vaiką ir privertė mane ją nužudyti. Būčiau nudobęs ir jį, bet Beilonas savo pilyje nebūtų pakentęs brolžudystės. Jis ištrėmė Euroną ir prisakė negrįžti…
  — …kol Beilonas bus gyvas?
  Viktarionas įsistebeilijo į savo kumščius.
  — Ji įtaisė man ragus. Neturėjau kitos išeities.
  Jei būtų pasklidusios kalbos, vyrai būtų iš manęs juokęsi taip, kaip juokėsi Varnaakis, kai kibau jam į atlapus. „Ji atėjo pas mane sudrėkusi ir apimta geismo, — gyrėsi jis. — Rodos, Viktarionas didis visur, tik ne ten, kur tikrai svarbu.“ Bet šito pasakyti Ašai jis negalėjo.
  — Man tavęs gaila, — tarė Aša, — o dar labiau gaila jos… Ir vis dėlto nepalieki man kito pasirinkimo, tik pačiai siekti Jūros akmens sosto.
  Tu negali jo siekti.
  — Tavo gyvenimas — tavo rankose, moterie.
  — Žinau, — atsakė ji ir nuėjo.

  # Skendęs vyras

  Tik kai kojos ir rankos sustiro nuo šalčio, Eironas Greidžojus šiaip taip išbrido į krantą ir vėl apsivilko drabužius.
  Susidūręs su Varnaakiu jis spruko, lyg būtų buvęs silpnas kaip anksčiau, bet virš galvos lūžtančios bangos dar kartą jam priminė, kad anas vyras miręs. Atgimiau iš jūros tvirtesnis ir stipresnis. Jo įbauginti negalėjo nei joks mirtingasis vyras, nei juo labiau tamsa arba jo sielos kaulai, pilki ir šiurpūs jo sielos kaulai. Besiveriančios durys, surūdijusių vyrių girgždėjimas.
  Žynio drabužiai, prieš dvi savaites skalbti ir sustirę nuo sūraus jūros vandens, velkantis traškėjo. Vilna prilipo prie šlapios Eirono krūtinės ir sugėrė jam nuo plaukų varvantį sūrymą. Prisisėmęs odmaišį vandens, Eironas persimetė jį per petį.
  Eironui pėdinant pakrante, į jį tamsoje atsitrenkė, gamtinius reikalus atlikęs ir dabar grįžtantis skendęs vyras.
  — Šlapiagalvi… — sumurmėjo jis.
  Eironas uždėjo ranką jam ant galvos, palaimino ir patraukė toliau. Netrukus prasidėjo įkalnė — iš pradžių vos pastebima, paskui statesnė. Tarpupirščiuose pajutęs šiugždant šiurkščią žolę, suprato įveikęs pakrantės ruožą. Jis kopė lėtai, klausydamasis bangų. Jūra niekada nepavargsta. Ir man nederėtų.
  Kalvos viršūnėje, tarsi didžiulių balsvų medžių kamienai, iš žemės styrojo keturiasdešimt keturi milžiniški akmeniniai šonkauliai. Pamačius juos, Eironui ėmė smarkiau plakti širdis. Naga buvo pirmasis jūros drakonas, galingiausias iš visų, kada nors išnirusių iš jūros bangų. Jis mito krakenais ir leviatanais, įniršio apimtas, paskandindavo salas, ir vis dėlto Pilkasis karalius jį nukovė, o Nuskendęs Dievas drakono kaulus pavertė akmeniu, kad žmonės niekada nesiliautų stebėjęsi pirmojo karaliaus narsa. Nagos šonkauliai tapo jo ilgosios menės sijomis ir kolonomis, o žandikauliai — sostu. Jis čia valdė tūkstantį ir septynerius metus, prisiminė Eironas. Čia paėmė į žmonas undinę, čia rengė karus su Audros dievu. Iš čia jis valdė akmenis ir druskų, vilkėdamas drabužius, nuaustus iš jūros dumblių, ant galvos užsidėjęs aukštų balkšvų karūnų, pagamintų iš Nagos dantų.
  Bet tai buvo labai seniai, kai žemėje ir jūroje dar gyveno galingi vyrai. Menę šildė Nagos nasrų ugnis, kurią Pilkasis karalius privertė vergauti. Ant menės sienų kabojo iš sidabrinių dumblių nuausti gobelenai ir džiugino jo akį. Pilkojo karaliaus kariai puotaudavo prie didžiulio jūrų žvaigždės formos stalo, nukrauto jūrų gėrybėmis, sėdėdami iš perlamutro iškaltuose krėsluose. Visa ši didybė jau seniai praeity. Dabar vyrai buvo menkesnio stoto. Ir gyveno trumpiau. Pilkajam karaliui mirus, Audros dievas užliejo Nagos ugnį, krėslai ir gobelenai buvo išvogti, o menės stogas ir sienos ilgainiui supuvo. Jūra prarijo net didįjį Pilkojo karaliaus sostą iš drakono ilčių. Liko tik Nagos kaulai, primenantys geležiniams tuos nuostabius laikus.
  Pakaks, tarė sau Eironas Greidžojus.
  Nuo akmenuotos kalvos viršūnės iškirstos leidosi devynios plačios laiptų pakopos. Už jų driekėsi ošiančios Senojo Viko kalvos, o tolumoje dunksojo juodi ir grėsmingi kalnai. Eironas stabtelėjo toje vietoje, kur kadaise buvo durys, ištraukė odmaišio kamštį, gurkštelėjo jūros vandens ir atsisuko veidu į jūrą. Iš jūros gimėme, į jūrą ir grįšime. Net čia jis girdėjo nepaliaujamą bangų šniokštimą ir jautė po vandeniu tūnančio dievo galybę. Eironas puolė ant kelių. „Atsiuntei pas mane savo žmones, — ėmė melstis jis. — Jie paliko savo menes ir lūšneles, savo pilis ir tvirtoves ir susirinko čia, prie Nagos kaulų, iš visų žvejų kaimelių ir nuošalių slėnių. Tad dabar suteik jiems išminties ir jėgų atstumti apsišaukėlį.“ Jis meldėsi visą naktį, nes, kai dievas įžengdavo į jo širdį, Eironui Greidžojui miego tereikėdavo tiek, kiek ir bangoms arba jūros žuvims.
  Pasaulį nušvietus pirmiesiems tekančios saulės spinduliams, tamsūs debesys plaukė prieš vėją. Juodas dangus papilkėjo nelyginant skalūnas; juoda jūra tapo žaliai pilkšva; anapus įlankos dunksantys juodi Didžiojo Viko kalnai įgavo begalę išlakių pušų žalumos atspalvių. Pasaulis palengva atgavo spalvas, pakilo ir suplevėsavo daugybė vėliavų. Eironas matė sidabrinę Botlių žuvį, kruviną Vincų mėnulį, tamsiai žalius Orkvudų medžius. Matė karo ragus, leviatanus, dalgius ir visur — milžiniškus auksinius krakenus. Po vėliavomis jau vėl triūsė vergai ir sūriosios žmonos: baksnojo žarijas ir kūrė laužus, skrodė žuvis, kurios pusryčiams turėjo būti patiektos kapitonams ir karaliams. Ryto šviesa nutvieskė akmenuotą jūros pakrantę ir Šlapiagalvis žiūrėjo į bundančius vyrus, nusiklojančius ruonenų antklodes ir reikalaujančius pirmo rago alaus. Gerkite iki soties, pagalvojo jis, nes šiandien mūsų laukia dieviškas darbas.
  Pabudo ir jūra. Pakilus vėjui, pakilo ir bangos, jos dužo į ilglaivių korpusus ir taškėsi purslų fontanais. Nuskendęs Dievas keliasi, dingtelėjo Eironui. Jis girdėjo iš jūros gelmių sklindantį jo balsą. Šiandien turiu būti čia, su tavimi, su tvirtu ir ištikimu savo tarnu, rodos, kalbėjo Nuskendęs Dievas. Bedievis nesėdės mano Jūros akmens soste.
  Skendę Eirono vyrai rado savo žynį čia, po Nagos šonkaulių lankais, stovintį tiesų, rūstų, vėjo taršomais ilgais juodais plaukais.
  — Ar jau laikas? — paklausė Rasas.
  Eironas linktelėjo ir atsakė:
  — Laikas. Eikite ir kvieskite visus.
  Skendę vyrai paėmė savo vėzdus, išdrožtus iš jūros išmestų medžių, ir, leisdamiesi kalvos šlaitu, ėmė daužyti juos vieną į kitą. Prie jų prisidėjo kiti ir netrukus tas taukšėjimas pasklido visoje pakrantėje. Kilo toks baisus triukšmas ir tarškesys, tarsi šimtai medžių būtų daužęsi vieni į kitus šakomis. Ėmė dunksėti ir būgnai: bum-bum-bum-bum-bum, bum-bum-bumbum-bum. Sugaudė vienas karo ragas, paskui kitas — aaahooo…
  Vyrai — irklininkai, šturmanai, burių meistrai, laivų dailidės, kariai su kirviais ir žvejai su tinklais — kilo nuo laužų ir traukė prie Pilkojo karaliaus menės kaulų. Kai kurie iš jų turėjo patarnaujančių vergų; kai kurie — sūriųjų žmonų. Kitus, — tuos, kurie pernelyg dažnai plaukdavo į žaliuojančius kraštus, — lydėjo meisteriai, dainiai ir riteriai. Nekilmingi vyrai susibūrė pusmėnulio kalvos papėdėje, o jiems už nugarų stovėjo vergai, vaikai ir moterys. Kapitonai ir karaliai kopė kalvos šlaitais. Eironas Šlapiagalvis pamatė linksmuolį Zigfrį Stountrį, Andriką Rūstųjį, serą Harasą Harlą Riterį. Šalia Stounhauzų, apsisiautęs sabalenų apsiaustu, stovėjo lordas Beiloras Blektaidas. Viktarionas ūgiu gerokai lenkė juos visus, išskyrus Andriką. Jo brolis buvo be šalmo, bet su šarvais ir krakeno apsiaustu, tviskančiu auksu ir laisvai krentančiu nuo pečių. Jis turėtų tapti mūsų karaliumi. Ar kuris nors vyras, pažvelgęs į jį, galėtų tuo abejoti?
  Šlapiagalviui iškėlus liesas rankas, būgnai ir karo ragai nutilo, skendę vyrai nuleido savo vėzdus ir visi susirinkusieji nuščiuvo. Tik bangos ritmingai ošė, bet jų šniokštimo negalėjo nutildyti joks žmogus.
  — Iš jūros gimėme ir į jūrą grįšime, — tyliai prabilo Eironas, kad žmonės įtemptų ausis. — Užsirūstinęs Audros dievas išviliojo Beiloną iš pilies ir tėškė žemėn, bet dabar Beilonas puotauja jūros gelmėse, Nuskendusio Dievo vandenų rūmuose. — Jis pakėlė akis į dangų. — Beilonas mirė! Geležinis karalius mirė!
  — Karalius mirė! — sušuko Eirono skendę vyrai.
  — Tačiau, kas mirė, niekada nemirs, o prisikels tvirtesnis ir stipresnis! — priminė susirinkusiems žynys. — Beilonas nukrito, Beilonas, mano brolis, gerbęs Senąją Tvarką ir sumokėjęs geležinę kainą. Beilonas Narsusis, Beilonas Palaimintasis, Beilonas Dukart Karūnuotasis, grąžinęs mums laisvę ir dievą. Beilonas mirė… bet geležinis karalius vėl prisikels, užims Jūros akmens sostą ir valdys salas.
  — Karalius prisikels! — atsakė jam skendę vyrai. — Jis prisikels!
  — Prisikels. Turi prisikelti. — Eirono balsas nugriaudėjo tarsi bangų mūša. — Tik kas? Kas turėtų užimti Beilono vietą? Kas galėtų valdyti šias šventas salas? Ar jis dabar čia, tarp mūsų? — Žynys plačiai išskėtė rankas. — Kas turi tapti mūsų karaliumi?!
  Atsakydama jam, klyktelėjo žuvėdra. Minia subruzdo, tarsi vyrai staiga būtų pabudę iš sapno. Kiekvienas iš jų žvilgčiojo į savo kaimynus norėdamas pamatyti, kuris iš jų drįs pareikšti teises į karūną. Varnaakis niekada nebuvo kantrus, tarė sau Eironas Šlapiagalvis. Galbūt jis prabils pirmas. Toks jo žingsnis būtų buvęs pražūtingas. Kapitonai ir karaliai, sukorę ilgą kelią, atvyko į šią puotą ir tikrai nesirinks pirmo jiems po nosimi padėto valgio. Jie norės paragauti visko ir pasigardžiuoti, nuryti kąsnelį to, kąsnelį ano, kol pagaliau ras tą, kuris jiems labiausiai patinka.
  Bet Euronas, matyt, ir pats tai suprato. Jis stovėjo sukryžiavęs rankas ant krūtinės, apsuptas savo nebylių ir pabaisų. Į Eirono šauksmą atsiliepė tik jūros bangos ir vėjas.
  — Geležiniams reikia karaliaus, — po ilgai trukusios tylos primygtinai pakartojo žynys. — Dar kartą klausiu: kas turi tapti mūsų karaliumi?
  — Aš, — atsklido balsas nuo kalvos papėdės.
  Keli vyrai nedrąsiai šūktelėjo: „Gilbertas! Gilbertas karalius!“ Kapitonai pasitraukė praleisti pretendento ir jo šalininkų, kurie, užlipę ant kalvos, atsistojo šalia Eirono, po Nagos kaulais.
  Pretendentas į karalius buvo aukštas ir liesas lordas liūdna veido išraiška, įdubusiais skruostais ir švariai nusiskutęs. Trys Gilberto šalininkai stovėjo per du žingsnius jam už nugaros, laikydami jo kalaviją, skydą ir vėliavą. Jie buvo panašūs į augalotąjį lordą, tad Eironas sumetė, kad tie šalininkai, matyt, bus jo sūnūs. Vienas iš jų išskleidė vėliavą, ant kurios besileidžiančios saulės fone buvo pavaizduotas puikus juodas ilglaivis.
  — Esu Gilbertas Farvindas, Vienišos Šviesos lordas, — prisistatė jis susirinkusiems.
  Eironas buvo girdėjęs apie Farvindus — keistuolius, valdančius žemes labiausiai į vakarus nutolusiose Didžiojo Viko pakrantėse ir dar toliau išsibarsčiusias saleles, tokias mažutes, kad ant jų akmenų galėjo išsitekti nebent viena sodyba. Žinoma, Vieniša Šviesa buvo tolimiausia iš visų tų salų, iki jos reikėjo beribiu vandenynu plaukti aštuonias dienas į šiaurės vakarus, laviruojant tarp ruonių ir jūrų liūtų gulyklų. Farvindai buvo net keistesni už kitus tų salelių gyventojus. Sklido kalbos, kad jie odos keitikai, bedieviai, galintys pasiversti jūrų liūtais, jūrų vėpliais ir net banginiais, — žodžiu, laukinės jūros vilkai.
  Lordas Gilbertas prabilo. Papasakojo apie nuostabią šalį už Saulėlydžio jūros, kurioje nėra nei žiemos, nei bado, nei mirties.
  — Išrinkite mane karaliumi ir aš jus ten nuvesiu! — sušuko jis. — Pastatysime dešimt tūkstančių laivų, kaip kadaise padarė Naimerija, ir pasiėmę visus savo žmones išplauksime į šalį už saulėlydžio. Ten kiekvienas vyras galės būti karaliumi, o kiekviena moteris — karaliene.
  Eironas matė, kad jo akys atrodo tai pilkos, tai žydros, permainingos kaip jūra. Bepročio akys, pagalvojo jis, kvailio akys. Tai, apie ką jis šnekėjo, be jokios abejonės, tebuvo spąstai, paspęsti Audros dievo, mėginančio suvilioti geležinius ir juos pražudyti. Jo vyrai išvertė iš skrynių į karaliaus rinkimus atgabentas dovanas: ruonenas, jūrų vėplių iltis, iš banginio kaulo padarytas apyrankes ir bronziniais žiedais papuoštus karo ragus. Kapitonai žvilgtelėjo ir nusisuko, leisdami šias dovanas išsidalyti menkesniems vyrams. Kai paikšis savo kalbą baigė ir jo šalininkai ėmė skanduoti jo vardą, juos palaikė tik Farvindai, ir tai ne visi. Netrukus šauksmai: „Gilbertas! Gilbertas karalius!“ — visiškai liovėsi. Vienišos Šviesos lordui leidžiantis nuo kalvos, visiems virš galvų klyktelėjo žuvėdra ir nutūpė ant Nagos šonkaulių.
  Į priekį vėl žengė Eironas Šlapiagalvis.
  — Dar kartą klausiu: kas turi tapti mūsų karaliumi?
  — Aš! — atsklido žemas, duslus balsas, ir minia vėl prasiskyrė.
  Atsiliepusį vyrą, sėdintį išdrožinėtame jūros į krantą išmestų medžių krėsle, užsikėlę ant pečių į kalvos viršūnę užnešė jo vaikaičiai. Tai buvo visiškai sukriošęs senis, sveriantis gal dvidešimt stonų, sulaukęs devyniasdešimties metų, apsisiautęs baltojo lokio kailiu. Jo plaukai irgi buvo balti kaip sniegas, o ilga barzda tarsi antklodė užklojo jį nuo skruostų iki šlaunų, tad sunku buvo pasakyti, kur baigiasi barzda ir prasideda lokena. Nors senio vaikaičiai buvo tvirti ir augaloti vyrai, nešant storulį stačiais akmeniniais laiptais net ir jiems teko įtempti visas jėgas. Jie pastatė krėslą priešais Pilkojo karaliaus menę, o paskui trys iš jų pasiliko pretendentui už nugaros kaip jo šalininkai.
  Prieš šešias dešimtis metų jis gal ir galėjo pelnyti karaliaus rinkimuose dalyvaujančių vyrų palankumų, pagalvojo Eironas, bet dabar jo laikai jau seniai praėję.
  — O taip, aš! — krėsle sėdintis senis sugriaudėjo balsu, galingu kaip ir jo stotas. — Kodėl ne? Kas yra geresnis už mane? Akliems pasakysiu, kad esu Erikas Geležkalys. Erikas Teisingasis. Erikas Priekalų Skaldytojas. Parodyk jiems mano kūjį, Tormorai. — Vienas jo šalininkų iškėlė kūjį, kad visi pamatytų; tai buvo galingas įrankis sena oda apvyniotu kotu, plienine, duonos kepalo didumo galva. — Nė nepamenu, kiek rankų su šiuo kūju suplojau į košę, — pridūrė Erikas, — bet gal kuris nors vagis jums pasakytų. Taip pat nepamenu, kiek galvų sutrupinau ant savo priekalo, bet yra našlių, kurios galbūt tą skaičių žino. Galėčiau išpasakoti visus savo žygdarbius, atliktus mūšio lauke, bet man aštuoniasdešimt aštuoneri ir negyvensiu taip ilgai, kad spėčiau visus juos išvardyti. Jei senatvė — tai išmintis, tuomet niekas nėra išmintingesnis už mane. Jei stotas — tai jėga, tuomet niekas nėra už mane stipresnis. Norite karaliaus, turinčio įpėdinių? Turiu jų daugiau, nei gebu suskaičiuoti. „Karalius Erikas“, — o taip, šis sąskambis man patinka. Nagi, kartokite su manimi: „ERIKAS! ERIKAS PRIEKALŲ SKALDYTOJAS! ERIKAS KARALIUS!“
  Jo vaikaičiams skanduojant senelio vardą, link minios žengė senio sūnūs su skryniomis ant pečių. Nusileidę akmeniniais laiptais, vyrai skrynias apvertė ir iš jų pažiro sidabras, bronza ir plienas; apyrankės, karoliai, durklai trumpomis ir ilgomis geležtėmis, svaidomieji kirviai. Vienas kitas kapitonas čiupo vertingiausias dovanas ir taip pat ėmė skanduoti vis garsiau skambantį Eriko vardą. Bet vos tik skanduotojai įsismagino, juos nutildė moters balsas.
  — Erikai! — Vyrai pasitraukė ir ją praleido. Atrėmusi pėdą į žemutinę laiptų pakopą, ji įsakmiai tarė: — Erikai, atsistok.
  Visi nuščiuvo. Pūtė vėjas, į krantą veržėsi ir dužo bangos, vyrai vieni kitiems kažką šnabždėjo. Erikas Geležkalys įsistebeilijo į apačioje stovinčią Ašą.
  — Mergaite. Triskart prakeikta mergaite. Ką sakei?
  — Stokis, Erikai! — šūktelėjo Aša. — Atsistok ir aš skanduosiu tavo vardą kartu su kitais. Atsistok ir aš pirmoji seksiu paskui tave. Taip, tu nori karūnos. Atsistok ir ją pasiimk.
  Kažkur minioje nusijuokė Varnaakis. Erikas piktai į jį dėbtelėjo. Stambuolis senis pirštais įsitvėrė jūros išmestų medžių krėslo ranktūrių. Jo veidas įraudo, paskui nukaito lyg žarija. Senis sukaupė visas jėgas, bet jo rankos drebėjo. Erikui mėginant atsistoti, Eironas matė, kaip, iššokusi jam ant kaklo, tvinkčioja stora melsva gysla. Akimirką atrodė, kad jam pavyks, bet staiga Erikui pritrūko kvapo, jis sudejavo ir vėl klestelėjo ant pagalvėlės. Euronas dar garsiau nusijuokė. Stambuolis vyras nuleido galvą ir staiga, tiesiog akimirksniu, visiškai suseno. Vaikaičiai nunešė jį kalvos šlaitu žemyn.
  — Kas turi valdyti geležinius?! — vėl sušuko Eironas Šlapiagalvis. — Kas turi tapti mūsų karaliumi?
  Vyrai susižvalgė. Vienų akys nukrypo į Euroną, kitų į Viktarioną, o keli pažvelgė į Ašą. Žalsvos putotos bangos plakėsi į ilglaivių korpusus. Vėl šaižiai klyktelėjo vieniša žuvėdra.
  — Pareikšk savo teises, Viktarionai, — paragino Merlinas. — Ir baikime šią komediją.
  — Pareikšiu, kai būsiu pasiruošęs! — atsakydamas šūktelėjo jam Viktarionas.
  Eironui tai patiko. Bus geriau, jei jis dar palauks.
  Į kalvą užkopė Dramas, dar vienas senis, nors ir ne toks sukriošęs kaip Erikas. Jis kalvos šlaitą įveikė savomis kojomis, o jam prie kairiojo klubo kabojo Raudonasis Lietus — garsus kalavijas, dar prieš Pražūtį nukaldintas iš Valyrijos plieno. Jo šalininkai taip pat buvo žinomi vyrai: jo sūnūs, Denis ir Donelis, abu puikūs kovotojai, o tarp jų — Andrikas Rūstusis, tikras milžinas, storomis kaip medžio kamienas rankomis. Tai, kad jį palaiko toks vyras, Dramui buvo tik į naudą.
  — Kur parašyta, kad mūsų karalius turi būti krakenas? — klausimu pradėjo savo kalbą Dramas. — Kokią teisę Paikas turi mus valdyti? Didysis Vikas yra didžiausia sala, Harlas turtingiausia, o Senasis Vikas — švenčiausia. Tiesa, kai Juodąją giminę prarijo drakono liepsna, geležiniai suteikė pirmenybę Vikonui Greidžojui, bet… kaip lordui, o ne kaip karaliui.
  Tai buvo gera pradžia. Eirono ausis pasiekė pritarimo šūksniai, tačiau, seniui ėmus kalbėti apie Dramų giminės šlovę, jie nutilo. Jis šnekėjo apie Deilą Siaubūną, apie Roriną Plėšiką ir apie šimtą Gormondo Dramo Sentėvio vaikų. Išsitraukęs Raudonąjį Lietų, jis susirinkusiems papasakojo, kaip Hilmaras Dramas Gudrusis atėmė kalaviją iš šarvuoto riterio pasitelkęs vien sumanumą ir medinį vėzdą. Jis kalbėjo apie seniai nuskendusius laivus, jau aštuonis šimtus metų užmirštus mūšius, ir minios kantrybė palengva seko. Dramas šnekėjo, šnekėjo ir, rodės, niekada nesiliaus.
  Kai buvo apverstos Dramo skrynios, kapitonai pamatė, kad dovanų senis jiems pašykštėjo. Joks sostas dar nebuvo pelnytas bronza, dingtelėjo Šlapiagalviui. Ir tai buvo tiesa, kurią patvirtino skysti ir greitai nutilę šūksniai: „Dramas! Dramas! Dramas karalius!“
  Eironas visu kūnu pajuto įtampą ir jam rodės, kad bangos šniokščia garsiau nei pirma. Jau laikas, pagalvojo jis. Laikas Viktarionui pareikšti savo teises.
  — Kas turėtų tapti mūsų karaliumi?! — vėl sušuko žynys, tik šį kartą liepsningu juodų akių žvilgsniu jis minioje susirado savo brolį. — Iš Kvelono Greidžojaus sėklos gimė devyni sūnūs. Vienas iš jų buvo galingesnis už kitus ir nepažino baimės.
  Viktarionas sugavo Eirono žvilgsnį ir linktelėjo. Jis ėmė kopti laiptais ir kapitonai pasitraukė užleisdami jam kelią.
  — Palaimink mane, broli, — paprašė jis, pasiekęs kalvos viršūnę.
  Viktarionas priklaupė ir nuleido galvą. Eironas ištraukė odmaišio kaištį ir šliūkštelėjo jam ant kaktos jūros vandens.
  — Kas mirė, niekada nemirs, — tarė žynys.
  O Viktarionas atitarė:
  — …betprisikels tvirtesnis ir stipresnis.
  Viktarionui atsistojus, jo šalininkai išsirikiavo žemiau kalvos šlaite; Ralfas Luošys, Raudonasis Ralfas Stounhauzas ir Nutas Barzdaskutys — visi garsūs kovotojai. Stounhauzas laikė Greidžojų vėliavą: auksinį krakeną juodame kaip vidurnakčio jūra fone. Kai ji suplevėsavo, kapitonai ir karaliai ėmė skanduoti lordo kapitono vardą. Palaukęs, kol jie nutilo, Viktarionas tarė:
  — Visi mane pažįstate. Jei norite išgirsti meilių žodžių, eikite pas ką nors kitą. Neturiu dainiaus iškalbos. Bet turiu kirvį ir šitas. — Jis iškėlė prieš susirinkusius savo tvirtas, šarvinėmis pirštinėmis apmautas rankas, o Nutas Barzdaskutys parodė jo didžiulį, baisingą, plieninį kirvį. — Buvau ištikimas brolis, — kalbėjo Viktarionas. — Kai Beilonas vedė, būtent mane jis išsiuntė į Harlą pargabenti jam nuotakos. Vedžiau jo ilglaivius į daugybę mūšių, ir visus juos laimėjau, išskyrus vieną. Kai Beilonas pirmą kartą užsidėjo karūną, tai aš nuplaukiau į Lanisportą pasvilinti liūtui uodegos. Kitą kartą jis išsiuntė mane nudirti kailio Jaunajam Vilkui, jei kartais šis kaukdamas parsliūkintų namo. Ką gavote iš Beilono, to galite tikėtis ir iš manęs. Tai viskas, ką noriu pasakyti.
  Tada jo šalininkai pradėjo skanduoti: „VIKTARIONAS! VIKTARIONAS! VIKTARIONAS KARALIUS!“ Kalvos papėdėje jo vyrai išvertė skrynias, iš kurių pasipylė sidabro, aukso ir brangakmenių lietus — visas plėšikiškų žygių grobis. Kapitonai bruzdėjo, garsiai šūkavo ir skubėjo pasičiupti tai, kas vertingiausia. „VIKTARIONAS! VIKTARIONAS! VIKTARIONAS KARALIUS!“ Eirono žvilgsnis nukrypo į Varnaakį. Ar jis dabar prabils, ar leis šiems karaliaus rinkimams vykti toliau? Orkvudas iš Orkmonto kažką pašnabždėjo Euronui į ausį.
  Bet šiam skandavimui galą padarė ne Euronas, o moteris. Ji kyštelėjo du pirštus sau į burną ir sušvilpė — taip šaižiai, kad tas švilptelėjimas perskrodė triukšmą nelyginant peilis varškę.
  — Dėde! Dėde!
  Pasilenkusi ji vikriai pačiupo susuktą auksinę grandinėlę ir užbėgo laiptais. Nutas nutvėrė ją už rankos, ir akimirką Eironas vylėsi, kad jo brolio šalininkai ją nutildys, bet Aša išsivadavo iš Barzdaskučio gniaužtų, o Raudonajam Ralfui pasakė porą žodžių, privertusių jį pasitraukti. Jai pasiekus kalvos viršūnę, džiaugsmingi šauksmai liovėsi. Aša buvo Beilono Greidžojaus duktė ir minią apėmė smalsumas, ką ji pasakys.
  — Gražiai pasielgei atgabenęs tokių dovanų į karalienės rinkimus, dėde, — kreipėsi ji į Viktarioną, — tik nereikėjo vilktis tokių storų šarvų. Pažadu tavęs neskriausti. — Tada Aša atsisuko į kapitonus. — Nėra narsesnio, stipresnio ir mūšyje smarkesnio vyro už mano dėdę. Ir iki dešimties jis suskaičiuoja taip pat greitai, kaip ir kiti, pati mačiau, bet… kai reikia suskaičiuoti iki dvidešimties, jam tenka gerai pasistengti. — Šie žodžiai kapitonus prajuokino. — Bet jis neturi sūnų. Visos jo žmonos miršta. Varnaakis už jį vyresnis ir jo teisės į sostą tvirtesnės…
  — Teisybė! — sušuko kalvos papėdėje stovintis Raudonasis Irklininkas.
  — Ak, bet mano teisė į sostą dar labiau pagrįsta. — Aša dailiai užsidėjo grandinėlę ant galvos ir juoduose plaukuose auksas sutvisko. — Beilono brolis neturi pirmenybės prieš Beilono sūnų!
  — Beilono sūnūs mirę! — riktelėjo Ralfas Luošys. — Matau tik mažąją Beilono dukrelę!
  — Mažąją dukrelę? — Aša kyštelėjo ranką po odinuke. — Oho! O kas gi čia? Gal parodyti? Kai kurie iš jūsų jų nėra matę nuo tų laikų, kai buvo žindomi. — Vyrai vėl nusikvatojo. — Papai ant karaliaus krūtinės — baisus dalykas, ar ne tokie yra dainos žodžiai? Tu teisus, Ralfai, esu moteris, bet… ne sena boba, kaip tu. Ralfai Luošy… ar neturėtum būti vadinamas Ralfu Suglebusiu Kotu? — Iš tarpo tarp krūtų Aša išsitraukė durklą. — Be to, aš dar ir motina, o štai mano kūdikis! — Ji aukštai iškėlė ginklą. — Ir mano šalininkai. — Jie prasibrovė pro Viktariono kovotojus ir sustojo žemiau jos: Kvarks Mergelė, Tristiferis Botlis ir seras Harasas Harlas, apie kurio kalaviją, vadinamą Sutema, buvo pasakojama ne mažiau legendų nei apie Danstano Dramo Raudonąjį Lietų. — Dėdė sakė, kad jį pažįstate. Jūs pažįstate ir mane…
  — Noriu artimiau tave pažinti! — šūktelėjo kažkuris iš vyrų.
  — Grįžk namo ir pažindinkis artimiau su savo žmona, — neliko skolinga Aša. — Dėdė žada duoti jums tai, ką davė mano tėvas, tik daugiau. O ką mano tėvas jums davė? Vieni sako, kad aukso ir šlovės. Laisvę, kuri visada tokia saldi… O taip, tiesa, visa tai jis davė, bet… parūpino ir našlių — lordas Blektaidas gali patvirtinti. Kiek jūsų namų buvo paleista pelenais atėjus Robertui? Kiek dukterų išprievartauta ir pagrobta? Valdant mano tėvui, daug miestų buvo sudeginta, daug pilių sugriauta. Jis jums davė ir pralaimėjimą. Dėdė tų pralaimėjimų jums žada duoti daugiau. Aš to nežadu.
  — O ką tu mums duosi? — paklausė Lukas Kodas. — Mezginių?
  — Taigi, Lukai. Aš visiems mums „numegsiu“ karalystę. — Ji ėmė mėtyti durklą iš vienos rankos į kitą. — Turime pasimokyti iš Jaunojo Vilko, laimėjusio visus mūšius, bet… praradusio viską.
  — Vilkas — ne krakenas, — paprieštaravo Viktarionas. — Ką sučiumpa krakenas, niekada nepaleidžia, nesvarbu, ar tai karo laivas, ar leviatanas.
  — O ką mes pačiupome, dėde? Šiaurę? O kas toji šiaurė, jei ne per daugybę lygų nusidriekusi žemė, kurioje negirdėti jūros šniokštimo? Užėmėme Keilino Griovą, Gūdmiškį, Toreno Kertainį, net Vinterfelą. Tik kokia mums iš to nauda? — Aša mostelėjo ir „Juodojo vėjo“ įgulos vyrai ant pečių atnešė ąžuolines, geležimi kaustytas skrynias. — Pažersiu jums po kojomis Akmenuotojo kranto turtus, — tarė Aša vyrams verčiant pirmąją skrynią. Iš jos laiptais žemyn barškėdama pasipylė kruša akmenukų — pilkų, juodų ir baltų, gražiai nugludintų jūros bangų. — Štai jums Gūdmiškio turtai, — vėl prabilo ji, vyrams atidarius antrą dėžę. Pabirę pušų kankorėžiai ėmė šokčiodami ristis į minią. — Ir pagaliau — Vinterfelo auksas. — Iš trečios skrynios išvirto krūva geltonų, kietų, apvalių ir žmogaus galvos didumo ropių. Nusiritusios jos liko gulėti tarp akmenukų ir pušų kankorėžių. Vieną ropę Aša pasismeigė ant durklo geležtės. — Harmundai Šarpai! — šūktelėjo ji. — Štai dėl ko prie Vinterfelo žuvo tavo sūnus Haragas. — Nutraukusi ropę nuo durklo geležtės, Aša švystelėjo ją Harmundui. — Manau, kad turi ir daugiau sūnų. Jei ketini paaukoti jų gyvybes dėl ropių, skanduok mano dėdės vardą!
  — O jei skanduosiu tavo vardą? — paklausė Harmundas. — Ko sulauksiu tada?
  — Taikos, — tarė Aša. — Valdų. Pergalės. Atiduosiu tau Jūrų Drakono kyšulį ir Akmenuotąjį krantą, juodą žemę, aukštus medžius ir tiek akmenų, kad iš jų kiekvienas jaunesnysis tavo sūnus pasistatys po pilį. Be to, dar turėsime ir šiauriečius, kurie bus… mūsų draugai ir padės kovoti su Geležiniu sostu. Tavo pasirinkimas paprastas. Karūnuok mane, jei nori taikos ir pergalės. Arba karūnuok mano dėdę, kad susilauktum dar daugiau karų ir dar daugiau pralaimėjimų. — Aša įsikišo durklą į makštis. — Ką renkatės, geležiniai?
  — PERGALĘ! — priglaudęs delnų kraštus prie burnos, riktelėjo Rodrikas Skaitytojas. — Pergalę ir Ašą!
  — AŠĄ! — pasekė jo pavyzdžiu lordas Beiloras Blektaidas. — AŠĄ KARALIENĘ!
  Pasinaudoję proga, Ąsos žmonės ėmė skanduoti: „AŠA! AŠA! AŠA KARALIENĖ!“ Jie trypė kojomis, grūmojo, laidė gerkles, o Šlapiagalvis klausėsi netikėdamas savo ausimis. Ji nebaigs savo tėvo pradėto darbo! Bet jos vardą skandavo Tristiferis Botlis, taip pat dauguma Hariu giminės vyrų, keli Gudbroliai, raudonveidis lordas Merlinas… gerokai daugiau vyrų, nei žynys galėjo patikėti… jie balsavo už moterį!
  Bet kiti stovėjo prikandę liežuvius arba kažką burbėjo savo kaimynams.
  — Mums nereikia bailių taikos! — suriko Ralfas Luošys.
  Raudonasis Ralfas Stounhauzas ėmė mojuoti Greidžojų vėliava ir subliuvo:
  — Viktarionas! VIKTARIONAS! VIKTARIONAS!
  Vyrai ėmė stumdytis. Kažkas Asai į galvą metė kankorėžį. Jai staiga pasilenkus, karūną atstojusi grandinėlė nuslydo. Akimirką žyniui rodės, kad stovi ant milžiniško skruzdėlyno, o jam po kojomis zuja begalė susijaudinusių skruzdžių. Ore tebesklido šūkčiojimai: „Aša!“ ir „Viktarionas!“ — ir susidarė įspūdis, jog netrukus visus juos praris klaiki audra. Tarp mūsų yra Audros dievas, pagalvojo žynys, sėjantis įtūžį ir nesantaikų.
  Staiga nelyginant aštraus kalavijo šmaukštelėjimas orą perskrodė pučiamo rago garsas.
  Tas garsas buvo skardus ir pražūtingas, tarsi virpantis karštas riksmas, rodės, barškinantis vyrams kaulus. Gaudesys sklido drėgname pajūrio ore:“ AaaRRREEEeee!
  Visų akys nukrypo ton pusėn. Ragą pūtė vienas iš Eurono mišrūnų, — bjaurus pažiūrėti vyras plikai nuskusta galva. Rankas jis buvo pasipuošęs spindinčiais aukso, nefrito ir gagato žiedais, o ant plačios krūtinės išsitatuiravęs kažkokį plėšrų paukštį, kuriam nuo nagų lašėjo kraujas.
  „AaaRRREEEeee!“
  Ragas, kurį jis pūtė, buvo juodas, tviskantis, įvijas ir ilgiu pranoko ūgį vyro, kuris laikė jį abiem rankomis. Ant rago buvo matyti raudono aukso ir tamsaus plieno lankai su įrėžtais senoviniais valyriškais glifais, kurie, aidint ragui, regėjos, paraudę spindėjo.
  „AaaRRREEEeee!“
  Gausmas buvo šiurpus, priminė lyg skausmingą dejonę, lyg įtūžio riksmą ir, rodės, išdegins ausis. Eironas Šlapiagalvis savąsias užsispaudė delnais ir ėmė melstis prašydamas Nuskendusio Dievo atsiųsti galingą bangą, kad tą ragą sudaužytų ir nutildytų, o gausmas vis nesiliovė. Tai pragaro ragas! — norėjo sušukti Eironas, tačiau niekas nebūtų jo išgirdęs. Vyras su tatuiruota krūtine buvo taip išpūtęs skruostus, kad jie, rodės, tuoj plyš, o krūtinės raumenys virpčiojo taip, kad atgijęs paukštis, rodės, tuoj ištrūks iš pūtiko kūno ir nuskris. Dabar glifai skaisčiai švietė, kiekviena eilutė, kiekvienas ženklas spindėjo balta ugnimi. Gausmas vis nesiliovė, aidu atsimušė nuo didžiulių kalvų jiems už nugarų, sklido per Nagos Lopšio vandenis, pasiekė Didžiojo Viko kalnus ir plito vis tolyn, kol pripildė visą drėgme alsuojantį pasaulį.
  Ir kai jau atrodė, kad niekada nesiliaus, garsas nutilo.
  Pagaliau pūtikui pritrūko kvapo. Jis žingtelėjo, susvyravo ir vos nepargriuvo. Žynys matė, kaip Orkvudas iš Orkmonto pastvėrė jį už rankos ir prilaikė, o Kairiarankis Lukas Kodas paėmė iš jo juodą, įviją ragą. Iš rago galo kilo plona dūmų draiskanėlė, o ant jį pūtusio vyro lūpų žynys pamatė kraują ir pūsles. Paukštis ant jo krūtinės taip pat kraujavo.
  Euronas Greidžojus į kalvą įkopė lėtai, visiems susirinkusiems į jį stebeilijantis. Danguje porą kartų klyktelėjo žuvėdra. Bedievis negali užimti Jūros akmens sostoy pagalvojo Eironas, bet suprato, jog privalo leisti broliui kalbėti. Krutindamas lūpas, jis ėmė tyliai melstis.
  Ašos ir Viktariono šalininkai pasitraukė. Žynys žingtelėjo atatupstas ir uždėjo plaštaką ant šalto ir šiurkštaus akmeninio Nagos šonkaulio. Užlipęs laiptais, prie Pilkojo karaliaus menės durų Varnaakis sustojo ir besišypsančia akimi apžvelgė kapitonus ir karalius, bet Eironas jautė ir kitą brolio akį, tą, kurią jis slėpė.
  — GELEŽINIAI, — prabilo Euronas Greidžojus, — girdėjote mano ragą. Dabar išklausykite žodžių. Aš Beilono brolis, vyriausias iš gyvų Kvelono sūnų. Mano gyslomis teka lordo Vikono ir Senojo Krakeno kraujas. Tik aš nuplaukiau toliau už juos visus. Tik vienas gyvas krakenas niekada nepatyrė pralaimėjimo kartėlio. Tik vienas niekada niekam neprisiekė ištikimybės. Tik vienas nuplaukė į Ašajų prie Šešėlio ir matė neįsivaizduojamus stebuklus bei siaubus…
  — Jei tau taip patiko Šešėlyje, tai ir grįžk į jį! — šūktelėjo vienas iš Ašos šalininkų, raudonskruostis Kvarlas Mergelė. Bet Varnaakis nekreipė į jį dėmesio.
  — Mano mažasis broliukas pabaigtų Beilono pradėtą karą ir užimtų šiaurę. Mano mieloji dukterėčia dovanotų mums taiką ir kankorėžių. — Pamėlusias jo lūpas iškreipė šypsena. — Ašai labiau patinka pergalė, o ne pralaimėjimas. Viktarionas trokšta karalystės, o ne kelių menkų jardų žemės. Iš manęs gausite ir tai, ir tai.
  Vadinate mane Varnaakiu. O kieno regėjimas skvarbesnis už varno? Po kiekvieno mūšio suskrenda galybė varnų ir kelia puotą lesdami žuvusiųjų lavonus. Varnas mirtį mato iš tolo. Ir aš jums sakau: visas Vesterosas miršta. Tie, kurie seks paskui mane, puotaus iki paskutinės gyvenimo dienos.
  Mes — geležiniai ir kadaise buvome užkariautojai. Mūsų įstatymai galiojo visur, kur buvo girdėti jūros ošimas. Mano brolis privers jus tenkintis šalta ir niūria šiaure, mano dukterėčia neduos nė tiek… O aš duosiu jums Lanisportą. Haigardeną. Arborą. Senmiestį. Upių kraštus ir Žemupį, Karaliaus mišką ir Lietaus mišką, Domą ir pelkes, Mėnulio kalnus, Arino Slėnį, Tartą ir Brastos Akmenis. Aš raginu jus: paimkime viską} Sakyčiau, paimkime Vesterosą. — Jis žvilgtelėjo į žynį. — Ir visa tai, žinoma, mūsų Nuskendusio Dievo garbei.
  Kelias akimirkas net Eironas pasijuto pakerėtas brolio žodžių. Žynys sapnavo tokį patį sapną tą naktį, kai danguje išvydo raudoną kometą. Turime užgriūti žaliuojančius kraštus ugnimi ir kalavijais, su šaknimis išrauti septynis septonų dievus ir baltus šiauriečių medžius…
  — Varnaaki! — šūktelėjo Aša. — Gal Ašajuje pametei protą? Jei negalime išlaikyti savo valdžioje šiaurės, — o juk negalime, — kaip išlaikysime visas Septynias Karalystes?
  — Kodėl ne? Anksčiau mums pavykdavo. Ar Beilonas savo dukrelės nieko neišmokė apie karą? Viktarionai, rodos, mūsų brolio duktė nėra girdėjusi apie Eigoną Užkariautoją.
  — Apie Eigoną? — Viktarionas sukryžiavo rankas ant šarvuotos krūtinės. — Ką bendra su mumis turi Užkariautojas?
  — Apie karą išmanau ne prasčiau už tave, Varnaaki, — tarė Aša. — Eigonas Targarienas užkariavo Vesterosą, nes turėjo drakonų.
  — Ir mes padarysime tą patį, — pažadėjo Euronas Greidžojus. — Ragą, kurio gausmą girdėjote, radau tarp smilkstančių Valyrijos griuvėsių, į kuriuos kelti kojos nedrįso joks žmogus, išskyrus mane. Girdėjote to rago balsą, jautėte jo galią. Tai drakonų ragas su raudonojo aukso ir Valyrijos plieno lankais, išraižytas stebuklingais ženklais. Senovėje, dar prieš užslenkant Pražūčiai, drakonų lordai pūsdavo tokius ragus. Turėdamas šį ragą, geležiniai, galiu priversti drakonus paklusti.
  Aša nusikvatojo.
  — Iš rago, kuriuo galėtum priversti paklusti ožkas, būtų daugiau naudos, Varnaaki. Drakonų nebėra.
  — Ir vėl suklydai, mergaite. Yra trys drakonai, ir aš žinau, kur juos rasti. Neabejoju, kad tos žinios vertos iš jūros atplukdyto medžio karūnos.
  — EURONAS! — sušuko Kairiarankis Lukas Kodas.
  — EURONAS! VARNAAKIS! EURONAS! — paantrino jam Raudonasis Irklininkas.
  „Tyloje“ tarnaujantys nebyliai ir mišrūnai atidarė Eurono skrynias ir išvertė kapitonams ir karaliams po kojomis dovanas. Ir tada žynys išgirdo Hoto Hario, prisisėmusio pilnas rieškučias aukso, balsą. Šaukė ir Goroldas Gudbrolis, ir Erikas Priekalų Skaldytojas.
  — EURONAS! EURONAS! EURONAS! — Šūksniai susiliejo ir virto galingu skandavimu. — EURONAS! EURONAS! VARNAAKIS! EURONAS KARALIUS!
  Ši skanduote nusirito iki pat Nagos kalvos viršūnės nelyginant debesis trankančio Audros dievo griausmas.
  — EURONAS! EURONAS! EURONAS! EURONAS! EURONAS! EURONAS!
  Net žynys gali suabejoti. Net pranašą gali apimti siaubas. Eironas Šlapiagalvis ieškojo dievo savo širdyje, bet rado tik tylą. Tūkstančiams balsų skanduojant brolio vardą, jis girdėjo tik surūdijusių vyrių girgždėjimą.

  # Brienė

  Į rytus nuo Mergelių Duburio kalvų šlaitai buvo labai statūs ir tankiai apXaugę pušimis, primenančiomis susitelkusią, nebylią, pilkai žalią kariuomenę.
  Anot Vikruolio Diko, pakrantės kelias buvo trumpiausias ir patogiausias, tad įlankos vandenys jiems iš akių pradingdavo retai. Miesteliai ir kaimai, kuriuos jie keliaudami prieidavo, buvo vis mažesni ir vis toliau vienas nuo kito. Vakare jie rasdavo kokią nors užeigą. Krabas miegojo bendroje lovoje su kitais keliautojais, o Brienė sau ir Podrikui nuomodavosi kambarį.
  — Jei visi miegotume vienoje lovoje, būtų pigiau, miledi, — vis kartojo Vikruolis Dikas. — Tarp mudviejų galėtum padėti savo kalaviją. Senasis Dikas visiškai nepavojingas. Kilnus kaip riteris ir doras kaip ilgiausia diena.
  — Dienos jau trumpėja, — atkreipė jo dėmesį Brienė.
  — Na taip, gali būti. Jei nepasitiki manimi, gulinčiu lovoje, galiu susirangyti ir miegoti ant grindų, miledi.
  — Tik ne ant mano grindų.
  — Hm… Galima pamanyti, kad tu manimi nė trupučio nepasitiki.
  — Pasitikėjimą reikia pelnyti. Kaip ir auksą.
  — Kaip nori, miledi, — gūžtelėjo Krabas, — bet tenai, šiaurėje, kai kelias baigsis, tau vis tiek teks Diku pasitikėti. Jei norėčiau, kalaviju priversčiau tave atiduoti auksą ir niekas man nesutrukdytų.
  — Tu neturi kalavijo. O aš turiu.
  Ji užtrenkė Dikui prieš nosį duris ir stovėjo klausydamasi, kol įsitikino, kad jis nuėjo. Kad ir koks vikruolis, vis dėlto Dikas Krabas neprilygo nei Džeimiui Lanisteriui, nei Pamišusiai Pelei, nei netgi Hamfriui Vagstafui. Jis buvo liesas, prastai maitinosi, o šarvus jam atstojo įdaužtas ir aprūdijęs lengvas šalmas. Užuot juosėjęs kalaviją, jis nešiojosi seną durklą ištrupėjusią geležte. Kol Brienė būdravo, Dikas nekėlė jai jokios grėsmės.
  — Podrikai, — tarė ji, — ateis laikas, kai užeigų niekur nebus ir neturėsime kur prisiglausti. Aš mūsų vedliu nepasitikiu. Kai įkursime stovyklą, ar galėsi saugoti mane miegančią?
  — Būdrauti, miledi? Sere… — Jis susimąstė. — Turiu kalaviją. Jei Krabas mėgins tave skriausti, nužudysiu jį.
  — Ne, — griežtai paprieštaravo ji. — Nė negalvok su juo kautis. Prašau tik vieno: kad, kol miegosiu, nenuleistum nuo jo akių, o jei Krabas darys ką nors įtartina, nedelsdamas mane pažadintum. Aš greitai prabundu, pamatysi.
  Kas iš tiesų esąs, Krabas pasirodė rytojaus dieną jiems sustojus pagirdyti žirgų. Brienė užlindo už krūmų nusišlapinti. Ir tupėdama išgirdo Podriką sakant:
  — Ką darai? Dink iš čia.
  Atlikusi reikalus, ji apsimovė kelnes ir, grįžusi į kelią, rado Vikruolį Diką besivalantį miltuotus pirštus.
  — Mano balnakrepšiuose drakonų nerasi, — pasakė ji. — Auksą laikau prie savęs.
  Dalis monetų buvo prie diržo pririštame kapše, o likusios paslėptos dviejose kišenėse, įsiūtose į drabužius. Didelis išsipūtęs kapšas jos balnakrepšyje buvo pripiltas didesnių ir mažesnių variokų, skatikų, smulkių sidabrinių monetų, žvaigždžių ir… smulkaus malimo baltų miltų, dėl kurių kapšas atrodė dar didesnis. Tuos miltus ji pirko iš virėjo „Septyniuose kalavijuose“ tos pačios dienos rytą, kai išjojo iš Prieblandos Slėnio.
  — Dikas nieko pikto nenorėjo, miledi. — Jis pajudino miltuotus pirštus norėdamas parodyti, kad neturi ginklo. — Ketinau tik pažiūrėti, ar tikrai turi man pažadėtus drakonus. Pasaulis pilnas melagių, pasiruošusių apgauti sąžiningą žmogų. Bet tu, žinoma, ne tokia.
  Brienė slapta vylėsi, kad vedlys iš jo geresnis nei vagis.
  — Geriau jokime.
  Ir ji vėl sėdo į balną.
  Jiems kartu keliaujant Dikas dažnai užtraukdavo dainą; tiesa, nė vienos nepadainuodavo nuo pradžios iki galo — pasirinkdavo kelias eilutes vienos, posmelį kitos… Brienė nujautė, jog Krabas mėgina ją sužavėti, kad prarastų budrumą. Kartais ragindavo ją ir Podriką dainuoti drauge, bet veltui. Vaikinukas buvo pernelyg drovus, jo liežuvis — medinis, o Brienė išvis nedainuodavo. „Ar dainuodavai savo tėvui? — kartą Riverane paklausė jos ledi Stark. — Ar dainuodavai Renliui?“ Ne, Brienė niekada nedainuodavo, nors norėjo… tikrai norėjo…
  Kai nedainuodavo, Vikruolis Dikas šnekėjo: džiugino juos Skeltnagio kyšulio sakmėmis. Jis pasakojo, kad kiekviename niūriame slėnyje kadaise gyveno po lordą ir niekas jų nesiejo, išskyrus nepasitikėjimą pašaliniais. Jų gyslomis tekėjo tamsus ir stiprus Pirmųjų Žmonių kraujas.
  — Skeltnagį mėgino užimti andalai, bet vieniems iš jų leidome nukraujuoti slėniuose, o kitus paskandinome pelkėse. Tik kas iš to… Tai, ko jų sūnūs nepasiekė kalavijais, gražiosios jų dukterys pasiekė bučiniais. Jos nutekėjo į gimines, kurių andalams nepavyko pavergti, — štai kaip.
  Prieblandos Slėnio karaliai iš Darklinų giminės pamėgino Skeltnagio kyšuliui primesti savo valdžią; jų pavyzdžiu pasekė ir Mutonai iš Mergelių Duburio, o vėliau — ir išdidieji Seltigarai iš Krabo salos. Tačiau Skeltnagio kyšulio gyventojai geriau už bet kokį įsibrovėlį pažinojo savo pelkes ir miškus, tad, kai priešai imdavo juos spausti, pasislėpdavo kalvose, gausiai išvarpytose urvų. Kai nekariaudavo su atėjūnais, norinčiais užimti jų žemę, jie kaudavosi vieni su kitais. Kruvini jų tarpusavio vaidai buvo tokie seni ir nepanaikinami kaip tarp kalvų telkšančios pelkės. Kartais koks nors didis kovotojas įvesdavo kyšulyje taiką, bet ši niekada netrukdavo ilgiau nei vienos kartos gyvenimą. Vienas iš tokių didžių vyrų buvo Luciferas Hardis, kiti du — broliai Brunai. Dar įtakingesnė buvo senoji Skilusių Kaulų giminė, bet didingesni už juos visus buvo Krabai. Dikas vis dar netikėjo, kad Brienė niekada negirdėjo apie serą Klarensą Krabą ir jo žygdarbius.
  — Kam man reikėtų meluoti? — paklausė jo Brienė. — Kiekviename krašte yra didvyrių. Saloje, iš kurios kilusi aš, dainiai kuria dainas apie serą Galadoną iš Morno, Tobulą Riterį.
  — Apie serą Gala… Apie ką tokį? — prunkštelėjo Dikas. — Kaip gyvas nesu apie jį girdėjęs. Po galais, kodėl jis buvo toks jau tobulas?
  — Seras Galadonas buvo toks narsus kovotojas, kad jį įsimylėjo pati Mergelė. Kaip savo meilės įrodymą, ji padovanojo jam stebuklingą kalaviją. Tas kalavijas buvo pavadintas Teisingąja Mergele. Joks paprastas kalavijas negalėjo įdaužti jo geležtės ir joks skydas neatlaikydavo jo smūgio. Seras Galadonas didžiavosi nešiodamasis Teisingąją Mergelę, bet iš makštų išsitraukė ją tik tris kartus. Kaudamasis su paprastu mirtingu vyru Mergelės jis neimdavo, mat tas kalavijas buvo toks galingas, jog dvikova nebūtų buvusi sąžininga.
  Krabui šis pasakojimas pasirodė juokingas.
  — Tobulas Riteris? Sprendžiant iš to, ką papasakojai, jis buvo Tobulas Kvailys. Po perkūnais, kokia nauda iš stebuklingo kalavijo, jei vis tiek negali juo naudotis?
  — Garbė, — atsakė ji. — Čia svarbiausia garbė.
  Išgirdęs šį žodį, Krabas dar garsiau nusijuokė.
  — Seras Klarensas Krabas tavo Tobulu Riteriu būtų nusišluostęs plaukais apžėlusį užpakalį, miledi. Jeigu jiedu kada nors būtų susitikę, tai, patikėk, ant Šnabždesių lentynos būtų atsiradusi dar viena kraujais aptekusi galva. „Man reikėjo išsitraukti tą kalaviją, — sielvartingai būtų kalbėjusi ji kitoms galvoms. — Turėjau pasinaudoti stebukinguoju kalaviju.“
  Brienė nesusilaikiusi šyptelėjo.
  — Gal taip ir būtų buvę, — sutiko ji, — bet seras Galadonas nebuvo kvailys. Susidūręs su aštuonių pėdų ūgio ant tauro jojančiu priešininku, jis tikriausiai būtų išsitraukęs Teisingąją Mergelę. Kalbama, jog kartą jis tuo kalaviju nukirto drakoną.
  Bet Vikruoliui Dikui tai įspūdžio nepadarė.
  — Ir Skilę Kaulai patiesė drakoną, bet stebuklingo kalavijo jam neprireikė. Jis tiesiog sumezgė pabaisos kaklą į mazgą, tad kaskart, kai ši išpūsdavo iš nasrų ugnį, ta ugnis nusvilindavo jos uodegą.
  — O ką darė Skilę Kaulai, kai atėjo Eigonas ir jo seserys? — pasiteiravo jo Brienė.
  — Tada jis jau buvo miręs. Miledi turėtų tai žinoti. — Krabas šnairomis į ją žvilgtelėjo. — Savo seserį, vardu Visenija, Eigonas pasiuntė į šiaurę, į Skeltnagio kyšulį. Apie Hareno mirtį lordai buvo girdėję. Jie nebuvo kvaili, todėl sudėjo kalavijus jai prie kojų. Karalienė priėmė juos kaip saviškius ir pasakė, kad jiems nebūtina prisiekti ištikimybės nei Mergelių Duburiui, nei Krabo salai, nei Prieblandos Slėniui. Mat prakeiktų Seltigarų tai nebūtų atgrasę, jie ir toliau būtų siuntę vyrus į rytines pakrantes rinkti mokesčių. Jei mokesčių rinkėjų atvykdavo gerokas būrys, keli grįždavo, o šiaip… mes lenkėmės tik saviems lordams ir karaliui. Tikram karaliui, ne Robertui ir į jį panašiems. — Jis nusispjovė. — Krabų, Brunų, Pelkinių buvo ir su princu Reigaru prie Trišakio, ir karaliaus sargyboje. Hardis, Keivas, Pinas, trys Krabai, Klementas, Rupertas ir Klarensas Mažasis. Jis buvo šešių pėdų ūgio, bet, palyginti su tikruoju seru Klarensu, žemulis. Kaip ir dera Skeltnagio kyšulio gyventojams, mes visi esame gerieji drakonų žmonės.
  Jiems traukiant į šiaurės rytus pakeleivingų žmonių pasitaikydavo sutikti vis rečiau ir pagaliau jie prijojo vietovę, kur nebuvo jokių užeigų. Čia pakrante vedantis kelias buvo apaugęs žole, neišvagotas provėžų. Tą naktį jie prisiglaudė žvejų kaimelyje. Brienė davė kaimiečiams kelis variokus, kad leistų jiems pernakvoti daržinėje ant šieno. Ji ir Podrikas nieko nelaukę užlipo į pastogę ir užsitraukė kopėčias.
  — Po galais, palikote mane čia, apačioje, vieną, juk galiu ir jūsų arklius pavogti! — šūktelėjo ant žemės stovėdamas Krabas. — Bus geriau, jei nuleidusi kopėčias užsikelsi ir žirgus, miledi. — Brienei nekreipiant dėmesio, jis pridūrė: — Rodos, šiąnakt lis. Smarkus ir šaltas lietus. Judu su Podu miegosite jaukiai ir šiltai įsitaisę, o vargšas senas Dikas, likęs čia, apačioje, vienas, tirtės iš šalčio. — Jis papurtė galvą kažką burbėdamas ir ėmė taisytis migį šieno kupetoje. — Tokios nepatiklios mergelės dar nesu matęs.
  Brienė susirangė po apsiaustu, o jai prie šono jau žiovavo Podrikas. Ne visada buvau tokia įtari! — atsakydama norėjo šūktelėti ji Krabui. Kai buvau maža, tikėjau, kad visi vyrai yra kilnūs kaip mano tėvas. Net ir tie, kurie jai sakydavo, kokia ji graži mergaitė, kokia aukšta, kokia nuovoki ir protinga ir kaip grakščiai ji šoka. Bet septonė Rela atvėrė jai akis. „Jie taip šneka tik todėl, kad nori pelnyti tavo lordo tėvo palankumą, — paaiškino jai moteris. — Tiesą suprasi pažvelgusi į žiūrimąjį stiklą, o ne klausydamasi, ką mala vyrų liežuviai.“ Tai buvo žiauri pamoka, kurią gavusi Brienė baisiai raudojo, bet kartu ir užsigrūdino tam, kas vėliau nutiko Haigardene, kai seras Hailas ir jo draugai ėmė žaisti savo žaidimą. Mergelė šiame pasaulyje turi būti įtari, kitaip ji neilgai bus mergelė, ėmus lyti pagalvojo ji.
  Bendrose riterių turnyro kautynėse prie Karčiojo tilto ji susirado savo „gerbėjus“ ir vieną po kito juos nugalėjo: ir Farou, ir Ambrosą, ir Gauruotį, ir Marką Malendorą, ir Reimondą Neilandą, ir Vilą Gandrą. Ji nubloškė nuo žirgo Harį Sojerį, suskaldė Robinui Poteriui šalmą ir apdovanojo jį bjauriu randu. Kritus paskutiniam iš jų, Motina atsiuntė jai Koningtoną. Tą kartą seras Ronetas rankoje laikė kalaviją, o ne rožę. Kiekvienas kirtis, kuriuo Brienė jį pavaišindavo, buvo mielesnis už bučinį.
  Tą dieną paskutinis jos įtūžį pajuto Loras Tairelis. Jis Brienės niekada nemergino ir apskritai net kreiva akimi į ją nežiūrėjo, bet tądien ant jo skydo buvo nupieštos trys auksinės rožės, o Brienė jų nekentė. Pamačiusi gėles, ji įtūžo ir pasijuto kupina jėgų. Miegoti nuėjo galvodama apie jųdviejų dvikovą ir apie tai, kaip seras Džeimis apgaubia jai pečius vaivorykštiniu apsiaustu ir po smakru jį susega.
  Kitą rytą tebelijo. Jiems papusryčiavus Vikruolis Dikas pasiūlė laukti, kol lietus liausis.
  — O kada jis liausis? Rytoj? Po dviejų savaičių? O gal tuomet, kai vėl ateis vasara? Ne. Turime apsiaustus ir mūsų laukia ilgas kelias.
  Merkė visą dieną. Siauras keliukas, kuriuo jie jojo, netrukus virto purvyne. Keli medžiai, kuriuos jie matė, stirksojo pliki, o nesiliaujantis lietus nukritusius jų lapus suplakė į šliuksinčią rudą paklotę. Nors ir su voverės kailių pamušalu, Diko apsiaustas permirko ir Brienė matė, kad jis dreba. Staiga jai to vyro pagailo. Aiškiai matyti, kad pastaruoju metu jam trūko maisto. Ji ėmė abejoti, ar kažkur iš tiesų yra kontrabandininkų urvas arba sugriuvusi Šnabždesių pilis. Alkani vyrai gali iškrėsti bet ką. Ši kelionė galbūt sąmokslas, skirtas jai apmulkinti. Toks įtarimas ją suerzino.
  Kurį laiką atrodė, jog nesiliaujantis lietaus šnarėjimas vienintelis garsas pasaulyje. Nieko nepaisydamas, vikruolis Dikas atkakliai jojo į priekį. Brienė atidžiai stebėjo jį, susikūprinusį, tarsi tas lenkimasis arčiau balno gugos būtų galėjęs apsaugoti jį nuo drėgmės. Šį kartą sutemus pašonėje nebuvo nei kaimo, nei medžių, galėjusių teikti jiems užuoglaudą. Keliauninkams teko nakčiai įsikurti tarp didžiulių akmenų, per penkiasdešimt jardų toliau nuo potvynio vandens žymės. Akmenys bent jau saugojo nuo vėjo.
  — Šiąnakt bus geriau budėti, miledi, — pasakė Krabas Brienei, mėginančiai iš jūros išmestų sausuolių kaip nors įkurti laužą. — Tokioje vietoje kaip ši gali būti šliuksėtojų.
  — Šliuksėtojų? — Brienė įtariai jį nužvelgė.
  — Pabaisų, — mėgaudamasis šiuo žodžiu, paaiškino Vikruolis Dikas. — Kol neprieini arčiau, jie atrodo kaip žmonės, bet jų galvos per didelės, o ten, kur tikriems žmonėms želia plaukai, jiems auga žvynai. Jie balsvi kaip žuvies pilvas ir su plėvėmis tarp pirštų. Šliuksėtojai visada šlapi ir atsiduoda žuvimi, bet už storų atsikišusių lūpų turi dvi eiles žalių ir aštrių kaip pjūklas dantų. Kai kas sako, girdi, Pirmieji Žmonės visus juos išžudė, bet tokiomis kalbomis netikėk. Jie ateina naktį grobti neklaužadų mažų vaikučių tapsėdami plėvėtomis pėdomis ir šliuksėdami. Mergaites pasilieka giminei tęsti, o berniukus suvalgo — sudrasko tais aštriais žaliais dantimis. — Jis plačiai nusišypsojo Podrikui. — Jie tave sudorotų, vaikine. Gyvą suėstų.
  — Tegul tik pamėgina, aš juos nugalabysiu. — Podrikas delnu palietė savo kalaviją.
  — Pamėgink. Imk ir pamėgink. Šliuksėtojų taip lengvai neįveiksi. — Dikas pamerkė akį Brienei. — Ar tu — negera mergaitė, miledi?
  — Ne.
  Tik kvaila. Kad ir kiek kibirkščių Brienė įskėlė su savo titnagu ir plienu, medis buvo pernelyg drėgnas ir neįsidegė. Prakurai rūko, ir tiek. Suirzusi ji atsisėdo nugara atsirėmusi į akmenį, tvirčiau susisupo į apsiaustą ir susitaikė su mintimi, jog teks praleisti šaltą ir drėgną naktį. Kramtydama bryzelį kietos sūdytos jautienos, ji svajojo apie šiltą maistą, o Vikruolis Dikas pasakojo, kaip seras Klarensas Krabas įveikė šliuksėtojų karalių. Jis puikus pasakotojaSy turėjo pripažinti Brienė, bet linksminti kalbomis mokėjo ir Markas Malendoras su savo beždžionėle.
  Lijo ir saulėlydžio jie nematė, be to, neregėjo ir patekant mėnulio, mat dangus buvo apniukęs ir pilkas. Naktis buvo tamsi, be žvaigždžių. Pritrūkęs istorijų, Krabas atsigulė miegoti. Netrukus užknarkė ir Podrikas. Brienė sėdėjo atsirėmusi į riedulį ir klausėsi bangų šniokštimo. Ar tu prie jūros, Sansa? — svarstė ji. Ar Šnabždesiuose lauki laivo, kuris niekada neatplauks? Kas tave lydi? Jis sakė, kad plaukti norėjo trys žmonės. Ar prie judviejų su seru Dontosu prisidėjo Kipšas, ar radai savo mažąją sesutę?
  Diena buvo ilga ir Brienė jautėsi pavargusi. Net sėdint atsirėmus į riedulį, net aplink tyliai šnarant lietui, nejučia jai ėmė merktis akys. Du kartus ji buvo beužsnūstanti. Antrą sykį pabudo beveik tą pačią akimirką besidaužančia širdimi, įsitikinusi, kad prie jos stovi kažkas aukštas ir milžiniškas. Brienės kojos ir rankos buvo sustirusios, apsiausto skvernai užkritę ant kulkšnių ir jas tarsi supančioję. Keliais spyriais ji išsivadavo iš pančių ir atsistojo. Vikruolis Dikas susirangęs gulėjo prie akmens, gana giliai įsirausęs į šlapią, sunkų smėlį, ir miegojo. Sapnas. Tai buvo tik sapnas.
  Galbūt ji suklydo palikusi serą Kreitoną ir serą Iliferį. Rodos, jie buvo sąžiningi vyrai. Jei su manimi būtų jojęs Džeimis… — pagalvojo Brienė, bet Džeimis buvo karaliaus sargybos vyras ir privalėjo saugoti karalių. Be to, ji troško būti su Renliu. Prisiekiau, kad jį apsaugosiu, ir neapsaugojau. Paskui pažadėjau už jį atkeršyti ir… neatkeršijau. Užuot vykdžiusi pažadą, pabėgau su ledi Ketlina, bet apvyliau ir ją. Pasikeitė vėjo kryptis ir dabar lietaus lašai ritosi jos skruostais.
  Kitą dieną kelias dar susiaurėjo ir iš pradžių virto akmenuotu takeliu, o paskui beveik visiškai išnyko. Prieš vidurdienį prie vėjo nugairintos uolos papėdės jis staiga baigėsi. Aukštai, ant tos uolos, dunksojo nedidelė pilis, niūriai žvelgdama į jūros bangas, o apniukusio pilko dangaus fone buvo matyti trys kreivi jos bokštai.
  — Ar tai Šnabždesiai? — paklausė Podrikas.
  — Ar ji tau panaši į prakeiktus griuvėsius? — atšovė Krabas ir nusispjovė. — Tai Siaubūno Guolis, buvusi senojo lordo Bruno rezidencija. Tačiau čia kelias baigiasi. Nuo čia mus ves tik pušys.
  Brienė atidžiai apžiūrėjo uolą.
  — Kaip mes ant jos užjosime?
  — Paprastai. — Vikruolis Dikas pasuko savo arklį. — Laikykis arčiau Diko. Šliuksėtojai linkę grobti atsiliekančius.
  Netrukus paaiškėjo, kad kelias aukštyn — tai status, akmenuotas ir slaptas takas, iškirstas uolos plyšyje. Didžioji jo dalis buvo atsiradusi natūraliai, tačiau šen bei ten buvo iškirsti kopimą lengvinantys laiptai. Iš abiejų pusių juos supo stačios uolų sienos, per šimtmečius nugairintos vėjo ir išėsdintos sūraus vandens. Kai kur jos buvo įgavusios beveik stebuklingus pavidalus. Jiems kopiant kelis juos parodė Vikruolis Dikas.
  — Štai žmogėdros galva, matai? — tarė jis ir, pamačiusi ją, Brienė nusišypsojo. — O ten — akmeninis drakonas. Antras sparnas jam nutrupėjo dar tais laikais, kai mano tėvas buvo mažas berniukas. Virš jo kybo nusvirę speniai, kaip kokie raganos papai. — Ir jis atsigręžęs užmetė akį į Brienės krūtinę.
  — Sere… Miledi… — sunerimęs prabilo Podrikas. — Ten raitelis.
  — Kur?
  Ant uolų jokio raitelio nebuvo matyti.
  — Ant kelio. Ne akmeninis raitelis. Tikras. Jis seka paskui mus. Antai, — parodė vaikinas.
  Sėdėdama balne, Brienė atsisuko. Jie buvo užkopę taip aukštai, kad jiems prieš akis atsivėrė daugybė jūros pakrantės lygų. Žirgas risnojo tuo pačiu keliu kaip ir jie, tik porą mylių atsilikęs. Ir vėl? Brienė įtariai nužvelgė Vikruolį Diką.
  — Nešnairuok į mane, — tarė Krabas. — Tas raitelis, kad ir kas jis toks, su senuoju Vikruoliu Diku neturi nieko bendra. Tikriausiai kuris nors iš Bruno vyrų grįžta iš karo. Arba tai dainius, keliaujantis iš vienos pilies į kitą. — Jis pasukęs galvą nusispjovė. — Po galais, aišku viena: jis — ne šliuksėtojas. Tie padarai nejodinėja.
  — Ne, — linktelėjo Brienė. Bent jau dėl to jiedu sutarė.
  Paskutinis šimtas tako pėdų pasirodė pačios stačiausios ir klastingiausios. Po arklių kanopomis slydo palaidi nugludinti akmenukai ir tarškėdami akmeniniu taku ritosi žemyn. Išlindę iš uolos plyšio, jie atsidūrė prie pilies sienų. Nuo parapeto viršaus į juos stebeilijosi žmogus, paskui staiga dingo. Brienei dingtelėjo, jog tai galėjo būti moteris, tad ji Vikruoliui Dikui taip ir pasakė.
  Jis pritarė.
  — Brunas per senas vaikščioti ant sienų, o visi jo sūnūs ir vaikaičiai išvykę į karus. Pilyje liko tik moterys ir keli snarglėti vaikai.
  Ji jau žiojosi vedlio pasiteirauti, kurį iš karalių lordas Brunas palaiko, bet dabar tai nebuvo svarbu. Bruno sūnūs išvykę; ko gero, kai kurie iš jų iš viso negrįš. Šiąnakt čia svetingumo nesulauksime. Pilyje, pilnoje senių, moterų ir vaikų, tikrai niekas neskubės atverti vartų nepažįstamiems ir ginkluotiems keliauninkams.
  — Kalbi apie lordą Bruną, lyg jį pažinotum, — tarė ji Vikruoliui Dikui.
  — Galbūt kadaise ir pažinojau.
  Brienė žvilgtelėjo į jo liemenės priekį. Toje vietoje, nuo kurios buvo nuplėštas kažkoks ženklas, draikėsi keli palaidi siūlai ir buvo matyti apspuręs tamsesnės medžiagos lopinys. Ji neabejojo, kad jų vedlys — dezertyras. Gal paskui juos sekantis raitelis vienas iš jo ginklo brolių?
  — Turime negaišuodami joti toliau, — paragino juos Vikruolis Dikas, — kol Brunas nepradėjo svarstyti, ką veikiame prie jo pilies sienų. Prakeiktą arbaletą geba užtaisyti net moteris. — Dikas mostelėjo į smiltainio kalvas mišku apaugusiais šlaitais, dunksančias tolumoje už pilies. — Toliau kelių nėra, tik upokšniai ir miško žvėrių takai, bet tegul miledi nesibaimina. Vikruolis Dikas šias vietas pažįsta.
  Tačiau Brienė to ir bijojo. Uolos viršūnėje pūtė gūsingas vėjas, bet ji užuodė tik… paspęstus spąstus.
  — Kur tas raitelis?
  Mat ir jis netrukus turėjo užjoti ant uolos, nebent jo žirgas mokėjo žingsniuoti vandens paviršiumi.
  — Kodėl jis tau parūpo? Jei tai koks nors kvailys iš Mergelių Duburio, gali būti, kad net neras to prakeikto tako. O jei ir ras, miškuose nuo jo paspruksime. Ten nebus kelių, kuriais jis galėtų paskui mus sekti.
  Tik mūsų pėdsakai. Brienė ėmė svarstyti, ar nebūtų geriau pasitikti tą raitelį čia, su kalaviju rankoje. Bet jei tai keliaujantis dainius arba kuris nors iš lordo Bruno sūnųf aš visiškai apsikvailinsiu. Ir ji pagalvojo, jog Krabas teisus. Jei rytoj raitelis vis dar mus seks, galėsiu pasitikti jį tada.
  — Tegul bus, kaip tu nori, — tarė ji sukdama kumelę link medžių.
  Jiems už nugarų likusi lordo Bruno pilis vis tolo ir netrukus išnyko iš akių. Visur aplink, tarsi žalios, dangų siekiančios ietys, stovėjo didžiulės eglės ir išlakios pušys. Miško paklotė buvo iš nubyrėjusių spyglių, stora kaip pilies siena, be to, ant jos buvo prikritę pušų kankorėžių. Ji visiškai nuslopino arklių kanopų bildesį. Lynojo, paskui liovėsi, vėl ėmė lynoti, bet per pušų šakas ant jų užkrito vos keli lašai.
  Mišku jie keliavo daug lėčiau. Brienė bakštino kumelę, ragindama ją risnoti per žalzganą prieblandą, ir jojo zigzagais lenkdama medžius. Ji suprato, kad pasiklysti čia tikrai nesunku. Kad ir kur žvilgtelėdavo, miškas visur atrodė toks pat. Net oras, rodės, kažkoks pilkai žalias ir nejudantis. Eglių šakos braižė jai rankas, o jų spygliai garsiai šnarėjo slysdami per neseniai perdažytą skydą. Kuo toliau, tuo labiau ją slėgė ši šiurpi tyla.
  Tyla kėlė nerimą ir Dikui. Vakare, ėmus temti, jis pamėgino uždainuoti. „Buvo kartą lokys, lokys! Juodas ir rudas plaukų kamuolys…“ — dusliai, tarsi būtų apsivyniojęs burną vilnonėmis kelnėmis, užtraukė jis. Jo žodžius, kaip ir vėją bei lietų, sugėrė pušys. Netrukus Dikas dainuoti liovėsi.
  — Čia nejauku, — pasiskundė Podrikas. — Čia negera vieta.
  Brienė jautė tą patį, bet tai pripažinus niekas nebūtų pasikeitę.
  — Pušynas niūrus. Kita vertus, tai tik miškas. Čia mums nėra ko bijoti.
  — O kaip šliuksėtojai? O galvos?
  — Gudrus vaikinas, — nusijuokė Vikruolis Dikas.
  Brienė suirzusi dėbtelėjo į savo palydovą.
  — Nėra nei jokių šliuksėtojų, — paaiškino ji Podrikui, — nei galvų.
  Jie tai jodavo kalvos šlaitu aukštyn, tai nuo jo leisdavosi. Netrukus Brienė pagavo save besimeldžiant, kad Vikruolis Dikas būtų doras žmogus ir tikrai žinotų, kur juos veda. Mat ji pati net nebuvo tikra, ar dabar vėl galėtų rasti jūrą. Ir dieną, ir naktį dangus buvo pilkas, apsiniaukęs ir jame nebuvo matyti nei saulės, nei žvaigždžių, padedančių rasti kelią.
  Tą vakarą stovyklą jie įkūrė anksti, — nusileidę nuo kalvos ir atsidūrę prie žvilgančios, žalsvos pelkės krašto. Nutvieksta pilkšvai žalios šviesos, jiems prieš akis plytinti žemė atrodė gana tvirta, bet kai pamėgino joti toliau, arkliai įklimpo iki paslėpsnių. Teko apsisukti ir, šiaip taip išsikapanojus, grįžti ant tvirtesnės žemės.
  — Nieko, — patikino juos Krabas. — Grįšime į kalvos viršūnę ir nusileisime kitu šlaitu.
  Kitą dieną buvo tas pats. Jie jojo laviruodami tarp pušų ir klampynių, virš galvos plytėjo apniukęs dangus, nuolat lijo, jie aplenkdavo įgriuvas, urvus ir apsamanojusius senųjų tvirtovių griuvėsius. Kiekviena akmenų krūva turėjo savo istoriją ir Vikruolis Dikas visas jas papasakojo. Pasak jo, kiekviena pušis buvo aplaistyta Skeltnagio kyšulio vyrų krauju. Netrukus Brienės kantrybė ėmė sparčiai sekti.
  — Ar dar ilgai reikės joti? — pagaliau paklausė ji. — Rodos, jau pamatėme visas iki vienos Skeltnagio kyšulyje augančias pušis.
  — Toli gražu ne, — papurtė galvą Krabas. — Jau beveik atvykome. Matai, miškas retėja. Esame netoli Siaurosios jūros.
  Gal tas kvailys, pas kurį jis žadėjo nuvesti, bus mano pačios atspindys kokio nors tvenkinio vandens paviršiujey dingtelėjo Brienei, tačiau dabar, kai jie sukorė tokį ilgą kelią, apsisukti ir grįžti taip pat nebuvo prasmės. Ir vis dėlto ji turėjo pripažinti, kaip baisiai pavargo. Ilgai sėdėjus balne, jos šlaunys pasidarė kietos kaip geležinės, be to, pastarosiomis naktimis ji miegodavo tik po keturias valandas, kol prie jos budėdavo Podrikas. Jei Vikruolis Dikas ketina juos nužudyti, Brienė neabejojo, kad tai turi įvykti čia, vietovėje, kurią jis gerai pažinojo. Gali būti, kad Krabas veda juos į kokį nors plėšikų urvą, kuriame turi giminaičių, klastingų kaip ir jis. O galbūt Dikas tiesiog vedžioja juos ratais laukdamas, kol pasivys tas raitelis. Nuo tos dienos, kai prajojo lordo Bruno pilį, daugiau jie to vyro nematė, tačiau tai dar nereiškė, kad jis jų ir toliau neseka.
  Matyt, man teks jį nužudyti, tarė sau Brienė vieną naktį žingsniuodama po stovyklavietę. Vien pagalvojusi apie tai, ji pasijuto nesmagiai. Senasis Brienės kovų meistras visuomet abejodavo, ar jai užteks tvirtumo stoti į mūšį. „Tavo rankos stiprios kaip vyro, — ne kartą jai sakė seras Gudvinas, — bet širdis minkšta kaip ir visų mergelių. Lieti prakaitą pratybų aikštėje su buku kalaviju rankoje — tai viena, o suvaryti pėdą išgaląsto plieno žmogui į pilvą ir išvysti jo akyse gęstančią gyvybę — visai kas kita.“ Kad užsigrūdintų, seras Gudvinas siųsdavo Brienę pas jos tėvo mėsininką pjauti ėriukų ir skersti paršelių. Paršeliai žviegdavo, o ėriukai bliaudavo nelyginant persigandę vaikai. Kol gyvulius paskersdavo, Brienė pro ašaras nelabai ką įžiūrėdavo, o jos drabužiai taip primirkdavo kraujo, kad ji atiduodavo juos tarnaitei sudeginti. Bet seras Gudvinas vis dar abejojo. „Paršelis ir lieka paršelis. Su žmogumi — viskas kitaip. Kai buvau toks jaunas kaip tu ir tarnavau ginklanešiu, turėjau draugą — stiprų, vikrų, stropų, puikų kovotoją pratybų aikštėje. Visi žinojome, kad vieną gražią dieną jis taps puikiu riteriu. O tada kilo karas su Brastos Akmenimis. Mačiau, kaip mano draugas parklupdė savo priešininką ir išmušė jam iš rankų kirvį, bet, užuot baigęs dvikovą, akimirką sudelsė. Kautynėse akimirka prilygsta visam gyvenimui. Parklupdytas vyras išsitraukė durklą ir surado mano draugo šarvuose plyšį. Jo jėga, vikrumas, narsa, sunkiu darbu įgyti kovos įgūdžiai… visa tai nuėjo šuniui ant uodegos, nes, kai reikėjo žudyti, jam sudrebėjo ranka. Nepamiršk to, mergaite.“
  Nepamiršiu, čia, pušyne, pažadėjo Brienė jo dvasiai. Ji atsisėdo ant akmens, išsitraukė kalaviją ir ėmė jį galąsti. Nepamiršiu ir melsiuosi, kad man ranka nesudrebėtų.
  Rytojaus diena išaušo niūri, šalta ir apniukusi. Tekant saulės jie nematė, bet, kai tamsa virto prieblanda, Brienė suprato, kad laikas vėl balnoti arklius. Vikruoliui Dikui rodant kelią, jie vėl jojo per pušyną. Brienė sekė jam iš paskos, o Podrikas ant savo kuino traukė paskutinis.
  Staiga jiems prieš akis iškilo pilis. Ką tik jie buvo tankmėje ir matė vien lygų lygas besidriekiantį mišką. Bet, apjoję didžiulį riedulį, priekyje rado proskyną. Dar už mylios miškas netikėtai baigėsi. Už jo plytėjo dangus, jūra ir… ant uolos krašto dunksojo sena apgriuvusi pilis, seniai apleista ir apžėlusi piktžolėmis.
  — Tai Šnabždesiai, — tarė Vikruolis Dikas. — Įsiklausykite. Gal išgirsite kalbant galvas.
  Podrikui net lūpa atvipo.
  — Jau girdžiu…
  Ir Brienė jas girdėjo. Tai buvo tylus ir švelnus murmėjimas, rodos, sklindantis ne tik iš pilies, bet ir iš po žemės. Artinantis prie uolų tas garsas stiprėjo. Tai jūra, staiga susivokė Brienė. Vanduo uolų pažemyje išgraužė ertmes ir šniokšdamas plūdo požeminiais urvais bei tuneliais.
  — Jokių galvų nėra, — pasakė ji. — Tu girdi šnabždant bangas.
  — Bangos nešnabžda. Tai galvos.
  Pilis buvo sumūryta iš senų, neskaidytų akmenų, iš kurių kiekvienas buvo šiek tiek kitoks. Jų plyšiai buvo storai apkerpėję, o iš pamatų kyšojo sužėlę medeliai. Prie daugumos senų pilių būdavo dievų giraitės. Iš pirmo žvilgsnio, Šnabždesiai tik tą giraitę ir turėjo. Brienė žingine privedė savo kumelę prie uolos krašto, kur buvo nuvirtusi apsauginė siena. Čia dunksanti krūva suskilusių akmenų buvo apžėlusi vešliomis, nuodingomis raudonosiomis gebenėmis. Pririšusi kumelę prie medžio, Brienė atsargiai priėjo kuo arčiau prarajos. Žemai, už penkiasdešimties pėdų, nerimstančios bangos skalavo sugriuvusio bokšto liekanas. Dar toliau jos žvilgsnis užkliuvo už didelės ertmės.
  — Tai senasis švyturio bokštas, — priėjęs ir sustojęs jai už nugaros, paaiškino Vikruolis Dikas. — Jis nuvirto, kai buvau du kartus jaunesnis už tavo Podą. Anksčiau čia į grotą vedė laiptai, bet, kai uola nuskilo, nugarmėjo ir jie. Nuo to laiko kontrabandininkai čia nebeužsuka. Anksčiau jie irkliniais laivais galėjo įplaukti į grotą, bet dabar nebeįplauktų. Matai?
  Vieną ranką Dikas uždėjo jai ant peties, o kitą ištiesė į priekį.
  Brienei pašiurpo oda. Jei dabar jis mane stumtelėtų, žnektelėčiau ant to bokšto liekanų. Ji žingtelėjo atatupsta.
  — Neliesk manęs.
  Krabas susiraukė.
  — Aš tik…
  — Man nerūpi, ką tu „tika. Kur vartai?
  — Kitoje pusėje. — Jis sutriko. — Tas tavo kvailys… jis nėra kerštingas žmogus, tiesa? — nerimaudamas paklausė. — Matai, vakar vakare man toptelėjo, kad jis gali ant seno Vikruolio Diko pykti dėl žemėlapio, kurį jam pardaviau, ir dėl to, jog nutylėjau, kad kontrabandininkai čia jau nebeužsuka.
  — Aukso, kurį gausi, tikrai pakaks su juo atsiskaityti, galėsi grąžinti visus pinigus, kuriuos tas vyras sumokėjo tau už pagalbų. — Brienė neįsivaizdavo, kad Dontosas Holardas galėtų kelti bent menkiausią pavojų. — Žinoma, jei jis čia.
  Jie apjojo ratą palei pilies sienas. Pilis buvo trikampė su kvadratiniu bokštu kiekviename kampe. Jos vartai buvo beveik supuvę. Brienei trūktelėjus, medis trupėjo ilgomis drėgnomis atplaišomis, byrėjo ir viena vartų pusė — vos ant jos neužvirto. Už tų vartų ją vėl pasitiko žalsva prieblanda. Miško medžiai suskaldė sienas, prarijo pagrindinį bokštą ir tvirtovės kiemą. Tačiau už vartų tebebuvo nuleidžiamosios grotos, kurių aštrūs smaigai buvo giliai įsmigę į minkštą, patežusią žemę. Geležis buvo gerokai surūdijusi, bet Brienei papurčius grotas nelūžinėjo.
  — Šiais vartais jau seniai niekas nesinaudojo.
  — Galėčiau juos perlipti, — pasisiūlė Podrikas. — Ties uola. Ten, kur siena nuvirtusi.
  — Būtų pernelyg pavojinga. Tie akmenys man atrodo per menkai sumūryti, o tos raudonosios gebenės yra nuodingos. Turi būti užpakaliniai vartai.
  Užpakalinius vartus jie rado šiaurinėje pilies pusėje, apaugusius vešliais gervuogių krūmais. Uogos buvo nuskintos, o pusė krūmų iškapota, kad būtų galima prieiti prie durų. Tai pamačiusi Brienė ėmė nerimauti.
  — Visai neseniai čia kažkas įėjo.
  — Tavo juokdarys su savo merginomis, — tarė Krabas. — Juk tau sakiau.
  Šansai Brienė negalėjo tuo patikėti. Net tokiam nepataisomam girtuokliui kaip Dontosas Holardas būtų pakakę nuovokos nesitempti Sansos į tokią baisią vietą. Nežinia kodėl, bet šios pilies griuvėsiai vertė Brienę nerimauti. Starkų merginos ji čia neras, bet… vis tiek turi patikrinti. Kažkas čia buvo, pagalvojo ji. Kažkas, kam būtinai reikėjo pasislėpti.
  — Einu į vidų, — pasakė ji. — Krabai, tu eisi drauge. Podrikai, noriu, kad pasaugotum arklius.
  — Ir aš noriu eiti kartu. Aš ginklanešys. Galiu kautis.
  — Todėl ir pabūk čia. Šiuose miškuose gali būti bastūnų. Negalime palikti arklių be apsaugos.
  Podrikas aulinio bato nosimi brūkštelėjo per akmenį.
  — Kaip įsakysi…
  Brienė prasibrovė pro gervuogienojus ir trūktelėjo surūdijusį geležinį žiedą. Garsiai girgžtelėjo vyriai ir užpakalinės durys, kad ir sunkiai, vis dėlto prasivėrė. Nuo to garso Brienei plaukai ant galvos pasišiaušė. Ji išsitraukė kalaviją. Nors ant kietintos odos vilkėjo šarvinius marškinius, pasiauto nuoga.
  — Pirmyn, miledi, — paragino už nugaros stovintis Vikruolis Dikas. — Ko lauki? Senasis Krabas mirė prieš tūkstantį metų.
  Tikrai, ko ji laukė? Brienė pagalvojo, kad yra tiesiog paika. Tai buvo jūros šniokštimas, kurio aidas nesiliovė ritęsis per urvus po pilimi, bangoms atplūstant sustiprėdavęs, o slūgstant pritildavęs. Ir vis dėlto jis tikrai priminė šnabždesius ir Brienei prieš akis šmėstelėjo galvos, sudėtos ant lentynų ir murinančios. „Man reikėjo išsitraukti tą kalaviją, — sakė viena iš jų. — Turėjau pasinaudoti stebuklinguoju kalaviju.“
  — Podrikai, — paprašė Brienė, — mano kelioninėje patalynėje yra suvyniotas į makštis įkištas kalavijas. Atnešk jį man.
  — Klausau, sere. Miledi… Tuoj atnešiu.
  Ir vaikinukas tekinas pasileido vykdyti įsakymo.
  — Kalaviją? — Vikruolis Dikas pasikasė paausį. — Juk laikai kalaviją. Kam :au antras?
  — Šis bus tau, — tarė Brienė ir kyštelėjo Dikui ginklo rankeną.
  — Tikrai? — Krabas nedrąsiai ištiesė ranką, tarsi kalavijo ašmenys būtu galėję jam įkąsti. — Nepatiklioji mergelė duoda senajam Dikui kalaviją?
  — O ar žinai, kaip juo naudotis?
  — Esu Krabas. — Jis čiupo Brienei iš rankų ilgąjį kalaviją. — Mano gyslomis teka toks pat kraujas kaip ir sero Klarenso. — Jis šmaukštelėjo orą ir plačiai jai nusišypsojo. — Kai kas sako, kad lordu tampi tik turėdamas kalaviją.
  Grįžo Podrikas Peinas, atsargiai nelyginant kūdikį laikydamas Pažadų Tesėtoją. Išvydęs puošnias makštis, ant kurių buvo išlieta eilė liūtų galvų, Vikruolis Dikas susižavėjęs švilptelėjo, bet, kai Brienė išsitraukė kalaviją ir pamėgino juo kirsti, jis pritilo. Net jo šmaukštelėjimo garsas rodės aštresnis nei paprasto kalavijo ašmenų.
  — Paskui mane, — liepė ji Krabui.
  Pasisukusi šonu ir palenkusi galvą, kad neužsigautų į durų arką, Brienė atsargiai įžengė pro užpakalinius vartus.
  Jai prieš akis atsivėrė žolėmis apaugęs tvirtovės kiemas. Kairėje buvo pagrindiniai vartai ir griuvėsiai kažkokio pastato, veikiausiai arklidžių. Beveik iš pusės gardų kyšojo išaugę medeliai, šakomis pervėrę sausas, rudas nendres, kuriomis buvo uždengtas stogas. Dešinėje Brienė pamatė gerokai papuvusius medinius laiptus, vedančius į požeminio kalėjimo arba rūsio tamsą. Ten, kur kadaise stovėjo pagrindinis pilies bokštas, dabar pūpsojo nuvirtusių akmenų krūva, apaugusi žaliomis ir skaisčiai raudonomis samanomis. Visas kiemas buvo prižėlęs aukštos žolės ir nuklotas pušų spygliais. Čia visur augo išlakios pušys, oriai išsirikiavusios gretomis nelyginant kareiviai. O tarp jų į dangų stiebėsi blyškus pašalietis: jaunas lieknas burtmedis, kurio kamienas buvo baltas kaip vienuolė mergelė. Ant jo šakų buvo išsprogę tamsiai raudoni lapai. O dar toliau, ten, kur buvo nugriuvusi apsauginė siena, žiojėjo dangaus ir jūros tuštuma…
  ..ir buvo matyti laužo likučiai.
  Brienė visą laiką girdėjo netylančius šnabždesius. Ji priklaupė prie laužavietės. Pakėlė pajuodusią šakelę, pauostė, pažarstė pelenus. Praeitų naktį čia kažkas mėgino šildytis. Arba pasiųsti ženklą praplaukiančiam laivui.
  — Aūūū! — šūktelėjo Vikruolis Dikas. — Ar čia kas nors yra?
  — Patylėk, — sudraudė jį Brienė.
  — Gal čia kas nors slepiasi. Gal prieš pasirodydami nori atidžiau į mus įsižiūrėti? — Jis priėjo prie žemyn vedančių laiptų ir įsistebeilijo į tamsą. — Aūūū! — riktelėjo dar kartą. — Ar ten yra kas nors?
  Brienė pamatė, kaip sulingavo jaunas medelis. Iš krūmų išlindo vyras — toks purvinas, jog rodės, tarsi būtų išsikapstęs iš po žemių. Rankoje jis laikė nulūžusį kalaviją, tačiau Brienę pribloškė jo veidas: tos mažos akutės ir plati, suplota nosis.
  Tą nosį ji pažinojo. Pažino ir tas akis. Draugai šį vyrą vadino Pigu.
  Toliau viskas, rodės, klostėsi akimirksniu. Apžergęs rentinį, tyliai kaip per krūvą šlapių lapų šliaužianti gyvatė, iš šulinio išlipo antras vyras. Jam ant galvos kėpsojo lengvas geležinis šalmas, apvyniotas nešvariu, raudonu, šilkiniu skuduru, be to, jis buvo ginkluotas svaidomąja ietimi. Brienė pažinojo ir jį. Staiga už nugaros ji išgirdo šnaresį ir iš raudonos lapijos išlindo dar viena galva. Krabas stovėjo po burtmedžiu. Jis pakėlė akis ir pamatė tą veidą.
  — Štai jis! — šūktelėjo jis Brienei. — Tavo kvailys.
  — Dikai, — skubiai paragino Brienė, — pas mane.
  Šaižiai juokdamasis, iš burtmedžio žemėn šleptelėjo Šegvelis Pamišėlis.
  Jis vilkėjo spalvingą juokdario kostiumą, bet tokį išblukusį ir suteptą, kad šis atrodė veikiau rudas, o ne pilkas ar rožinis. Tik jis laikė ne juokdario spragilą, o trikampę ryto žvaigždę — tris dygliuotus rutulius, grandine pritvirtintus prie medinio koto. Jis suko juos smarkiai, žemai ir staiga pokštelėjęs vieną Krabo kelį sutrynė į kruvinų kaulų košę. „Kaip smagu!“ — Dikui parvirtus atvirai džiūgavo Šegvelis. Krabas paleido Brienės duotą kalaviją ir ginklas šleptelėjo į žoles. Jis raitėsi ant žemės ir, susiėmęs suknežintą kelį, klykė.
  — Tik pažiūrėkite, — tarė Šegvelis, — juk tai Dikas Kontrabandininkas, tas pats, kuris nupiešė mums žemėlapį. Ar sukorei tokį kelią tik tam, kad grąžintum auksą?
  — Maldauju, — ėmė verkšlenti Dikas, — maldauju, mano koja…
  — Skauda? Galiu išvaduoti iš tų kančių.
  — Atstok nuo jo, — pasakė Brienė.
  — NE! — klyktelėjo Dikas keldamas kruvinas rankas ir mėgindamas užsidengti galvą.
  Šegvelis dar kartą apsuko dygliuotus rutulius sau virš galvos ir tėškė juos tiesiai Krabui į veidą. Pasigirdo šlykštus pokštelėjimas. Ir staiga įsiviešpatavo tokia tyla, kad Brienė išgirdo plakant savo širdį.
  — Bjaurybė Šegas, — tarė vyras, išsiropštęs iš šulinio. Pamatęs Brienės veidą, jis nusijuokė. — Ir vėl tu čia, moteriške? Vėl atjojai mūsų gaudyti? O gal pasiilgai mūsų draugiškų veidų?
  Šegvelis šokinėjo nuo kojos ant kojos ir suko savo vėzdą su dygliuotais rutuliais.
  — Ši moteris atkeliavo pas mane. Ji svajoja apie mane kiekvieną naktį, kai Įkiša pirštus sau į plyšį. Ji manęs geidžia, vaikinai, ši kumelė pasiilgo nirtaus eržilo! Tratinsiu ją iš užpakalio ir varysiu jon margą sėklą tol, kol atsives į mane panašų jauniklį.
  — Jei nori jauniklio, turi naudotis kita skyle, Šegai, — kaip tikras dornietis lėtai tęsdamas žodžius paprotino savo bendrą Timeonas.
  — Bus geriausia, jei pasinaudosiu visomis skylėmis. Šiaip sau, dėl viso pikto. — Jis mėgino artintis prie jos iš dešinės, o Pigas slinko iš kairės, versdamas Brienę trauktis atatupstą prie nutrupėjusio uolos krašto. Kelionė laivu trims, prisiminė ji.
  — Jūs čia tik trise, ar ne?
  Timeonas gūžtelėjo.
  — Palikę Harenholą, kiekvienas patraukėme savais keliais. Ursvikas ir jo būrys išjojo į pietus, į Senmiestį. Rordžas manė galėsiąs prasmukti pro Druskos įlanką. Mūsų kompanija keliavo į Mergelių Duburį, bet mums nesisekė rasti laivo. — Dornietis kilstelėjo ietį. — Ar žinai, kad tas tavo įkandimas nuvarė Vargą į kapus? Jo ausis pajuodo ir ėmė pūliuoti. Rordžas ir Ursvikas norėjo išjoti, bet Ožys užsispyrė, kad turime saugoti jo pilį. Jis pareiškė, girdi, dabar jis esąs Harenholo lordas ir šio titulo niekas iš jo neatims. Pasakė tai švepluodamas, kaip visada kalbėdavo. Girdėjome, kad Kalnas nugalabijo Vargą palengva jį luošindamas. Vieną dieną nukirsdavo ranką, kitą dieną — koją ir taip palengva švariai ir tvarkingai sukapojo į gabalus. Biges sutvarstydavo, kad Houtas per greitai nepakratytų kojų. Kotą Kalnas buvo pasilikęs pabaigai, bet atskridęs paukštis atnešė žinią, kad Kalnas reikalingas Karaliaus Uoste, tad jis, daug nesiterliodamas, baigė ką pradėjęs ir išjojo.
  — Atjojau čia ne dėl jūsų. Ieškau… — Brienė vos neleptelėjo „savo sesers“, — …kvailio.
  — Aš esu kvailys, — linksmai atsiliepė Šegvelis.
  — Tu — ne tas kvailys, — sumurmėjo Brienė. — Ieškau kvailio, keliaujančio su kilminga mergele, lordo Starko iš Vinterfelo dukterimi.
  — Vadinasi, tau reikia Skaliko, — tarė Timeonas. — Bet čia jo nėra. Čia — tik mes.
  — Man reikia Sandoro Kligeino? — nustebusi paklausė Brienė. — Kalbi apie jį?
  — Jis turėjo Starkų mergaitę. Girdėjau, kad ji keliavo į Riveraną, o jis ją pagrobė. Prakeiktas šuo…
  Į Riveraną, pagalvojo Brienė. Ji keliavo į Riveraną. Pas dėdes.
  — Iš kur žinai?
  — Pasakė vienas iš Beriko gaujos vyrukų. Lordas Žaibas taip pat jos ieško. Jis išsiuntinėjo savo vyrus palei Trišakio žemupį ir aukštupį pašniukštinėti, gal aptiks jos pėdsakus. Išjoję iš Harenholo, atsitiktinai sutikome tų žvalgų trijulę ir iš vieno prieš jam mirštant išgavome šią žinią.
  — Jis galėjo likti gyvas.
  — Galėjo, bet neliko. Vėliau išgirdome, kad užeigoje prie kryžkelės Skalikas nužudė tris savo brolio vyrus. Toje užeigoje su juo buvo ir mergiotė. Prieš Rordžui nužudant, smuklės šeimininkas prisiekė, kad su Skaliku tikrai buvo mergaitė, be to, jo žodžius patvirtino ir kekšės. Jos buvo šlykščios bobos. Žinoma, ne tokios šlykščios kaip tu, bet vis tiek…
  Jis stengiasi išblaškyti mano dėmesį suprato Brienė, užliūliuoti mane savo šnekomis. Pigas palengva slinko artyn. Prie Brienės šoktelėjo ir Šegvelis. Ji pasitraukė atatupsta. Jei leistuos taip speičiama, jie mane nustums nuo uolos.
  — Daugiau nė žingsnio, — įspėjo ji vyrus.
  — Manau, iškrušiu tave per nosį, moteriške, — pareiškė Šegvelis. — Tai bus juokinga!
  — Jo kotas labai mažas, — paaiškino Timeonas. — Mesk šalin tą puikųjį kalaviją ir galbūt mes elgsimės su tavimi švelniai, moterie. Mums tik reikia aukso, kad galėtume susimokėti tiems kontrabandininkams.
  — O jei duosiu jums aukso, ar mus paleisite?
  — Paleisime. — Timeonas nusišypsojo. — Kai su visais mumis pasidulkinsi. Sumokėsime tau kaip tikrai kekšei. Po sidabrinį už kiekvieną kartą. O jei ne, atimsime auksą ir vis tiek išdulkinsime, be to… ar tau patiko tai, ką Kalnas padarė Vargui? Na, ką renkiesi?
  — Štai ką.
  Ir Brienė puolė Pigą.
  Šis kilstelėjo sulūžusį kalaviją norėdamas apsaugoti veidą, bet, jam pakėlus ranką, Brienė kirto žemai. Pažadų Tesėtojo ašmenys perskrodė kietintą odą, vilną, kūno odą, raumenis ir susmigo samdomam kalavijuočiui giliai į šlaunį. Negalėdamas remtis sužeista koja, Pigas iš visų jėgų kirto atgal. Nulūžusi jo kalavijo geležtė brūkštelėjo Brienei per šarvinius marškinius ir po akimirkos Pigas parvirto aukštielninkas. Brienė persmeigė jam gerklę, smarkiai pasuko kalavijo ašmenis, ištraukė ir vos spėjo išsisukti, nes pro pat veidą, truputį kliudžiusi, prašvilpė Timeono sviesta ietis. Man ranka nesudrebėjo, pagalvojo Brienė, o jos skruostu sruvo kraujas. Ar matei, sere Gudvinai? Ieties padarytos žaizdos ji beveik nejautė.
  — Dabar tavo eilė, — pasakė ji Timeonui, o dornietis tuo metu jau spėjo išsitraukti antrą ietį, trumpesnę ir storesnę už pirmąją. — Sviesk.
  — Kad galėtum išsisukti, o tada mane pulti? Kad nudėtum mane, kaip nudėjai Pigą? Ne. Pulk ją, Šegai.
  — Pats pulk, — atšovė Šegvelis. — Ar matei, kaip ji sutvarkė Pigą? Ji pamišusi nuo mėnesinių kraujo. — Kvailys stovėjo Brienei už nugaros, Timeonas — priešais. Kad ir kaip ji būtų pasisukusi, vienas iš vyrų vis tiek būtų likęs užnugaryje.
  — Nugalabyk ją, — ragino bendrą Timeonas, — ir galėsi išdulkinti jos lavoną.
  — Ak, juk tu mane myli…
  Ir jis ėmė sukti ryto žvaigždę.
  Pasirink vieną iš jų, tarė sau Brienė. Pasirink ir greitai nudėk. Staiga iš kažkur atskriejo akmuo ir pataikė Šegveliui į galvą. Brienė nedvejojo nė akimirkos. Ji puolė Timeoną.
  Jis pasirodė esąs geresnis kovotojas už Pigą, tačiau buvo ginkluotas tik trumpa svaidomąja ietimi, o ji turėjo Valyrijos plieno kalaviją. Pažadų Tesėtojas jos rankose atgijo. Brienė dar niekada nebuvo tokia greita. Kalavijo ašmenys virto pilko plieno audra. Brienės puolamas, Timeonas sužeidė jai petį, bet ji nukirto jam ausį, pusę skruosto, ieties smaigalį, o tada, nusitaikiusi į plyšį tarp šarvų, kuriuos jis vilkėjo, suvarė visą pėdą ribuliuojančio plieno jam į pilvą.
  Kai ištraukė kalavijo geležtę, Timeonas vis dar mėgino kovoti, bet apatinius jo drabužius sparčiai merkė kraujas. Pasigrabinėjęs diržą, jis išsitraukė durklą, tad Brienė nukirto jam plaštaką. Čia už Džeimį.
  — Motin, pasigailėk, — sušvokštė dornietis, o kraujas pliūptelėjo jam iš burnos ir tryško iš nukirsto riešo. — Baik, ką pradėjai. Grąžink mane į Dorną, prakeikta kale.
  Ji taip ir padarė.
  Kai atsisuko, Šegvelis apsvaigęs klūpojo ir mėgino įsukti ryto žvaigždę. Bet, vos tik sukaupęs visas jėgas atsistojo, jam į ausį bumbtelėjo dar vienas akmuo. Podrikas buvo užsilipęs ant apgriuvusios sienos ir stovėjo tarp gebenių žaibuodamas akimis ir laikydamas rankoje dar vieną akmenį.
  — Sakiau, kad galiu kautis! — šūktelėjo vaikinukas.
  Šegvelis mėgino trauktis.
  — Pasiduodu! — sušuko jis. — Pasiduodu. Neturėtum skriausti mielojo Šegvelio, aš per daug linksmas, kad mirčiau.
  — Tu ne geresnis už kitus. Tu taip pat ir plėšei, ir prievartavai, ir žudei.
  — O taip, taip, to neneigiu, bet… aš moku juokinti, žinau daug pokštų ir išdaigų. Aš galiu linksminti žmones.
  — Ir virkdyti moteris.
  — Ar aš dėl to kaltas? Moterys neturi humoro jausmo.
  Brienė nuleido Pažadų Tesėtoją.
  — Kask kapo duobę. Ten, po burtmedžiu. — Ir kalavijo ašmenų smaigaliu ji parodė tą vietą.
  — Neturiu kastuvo.
  — Rausk rankomis. — Turi jų viena daugiau, nei palikai Džeimiui.
  — Kam tas vargas? Palik juos varnams.
  — Timeonas ir Pigas tegu šeria varnus. O Vikruolis Dikas ilsėsis kape. Jis buvo Krabas. Čia jo pilis.
  Sulyta žemė buvo minkšta, bet Pamišėlis vis tiek užtruko visą dieną, kol išrausė užtektinai gilią duobę. Kai baigė, jau temo, o jo rankos buvo kruvinos ir pūslėtos. Brienė įkišo Pažadų Tesėtoją į makštis, paėmė ant rankų Diko Krabo kūną ir nunešė prie duobės. Į velionio veidą buvo baisu žiūrėti.
  — Atleisk, kad tavimi nepasitikėjau. Jau išvis nebemoku pasitikėti.
  Priklaupusi ir ketindama leisti kūną į duobę, Brienė pagalvojo: Dabar, kai atsukau jam nugarą, tas kvailys tikrai mane puls.
  Ji išgirdo nelygų Šegvelio alsavimą, o po akimirkos — ir įspėjamąjį Podriko šūksnį. Šegvelis suspaudęs laikė rankoje nemažą rantytą akmenį. Brienė iš rankovės išsitraukė durklą.
  Susikirtus akmeniui ir durklui beveik visuomet laimėdavo pastarasis.
  Brienė atbloškė Šegvelio ranką ir suvarė durklą jam į vidurius.
  — Juokis, — piktai sušnypštė ji. Bet Šegvelis sudejavo. — Juokis, — pakartojo Brienė, viena ranka sučiupusi jam už gerklės, o kita vėl varydama durklo geležtę į pilvą. — Juokis!
  Ji kartojo šį žodį daugybę kartų, kol jos ranka iki pat riešo išsitepė krauju, o mirštančio kvailio smarvė ėmė ją dusinti. Bet Šegvelis taip ir nenusijuokė. Brienė girdėjo tik savo kūkčiojimą. Tai supratusi, ji nuleido durklą ir suvirpėjo visu kūnu.
  Podrikas padėjo jai paguldyti Vikruolį Diką į kapo duobę. Kai jiedu laidojo velionį, jau tekėjo mėnulis. Brienė nusivalė žemėtas rankas ir įmetė į kapą du drakonus.
  — Kodėl taip darai, miledi? Sere? — paklausė Podas.
  — Tai atlygis, kurį jam pažadėjau, jei nuves mane pas kvailį.
  Jiems už nugarų nuskambėjo juokas. Brienė akimirksniu išsitraukė Pažadų Tesėtoją ir atsisuko, tikėdamasi pamatyti daugiau Kruvinųjų Juokdarių, bet… ant trupančios sienos sukryžiavęs kojas sėdėjo Hailas Hantas.
  — Jei pragare yra viešnamių, tas nenaudėlis tau padėkos! — šūktelėjo riteris. — O jei ne, tai tik be reikalo išmetei auksą.
  — Tesiu savo pažadą. O ką tu čia veiki?
  — Lordas Rendilas liepė man tave sekti. Jei kartais per stebuklą rastum Šansą Stark, jis įsakė man grąžinti tą merginą į Mergelių Duburį. Bet nebijok, tavęs man liepta neskriausti.
  Brienė prunkštelėjo.
  — Lyg tu galėtum.
  — Ką ketini daryti dabar, miledi?
  — Užkasti velionį.
  — Turėjau omenyje merginą. Ledi Šansą.
  Brienė susimąstė.
  — Jei Timeonas nemelavo, ji traukė į Riveraną. Ir pakeliui pateko Skalikui į rankas. Jei jį rasiu…
  — …jis tave nužudys.
  — Arba aš jį, — užsispyrusi tarė ji. — Gal padėtum man užkasti vargšą Krabą, sere?
  — Joks tikras riteris neatsisakytų pasitarnauti tokiai gražuolei.
  Seras Hailas nulipo nuo sienos. Ir mėnuliui kylant vis aukščiau, o po žeme užmirštų karalių galvoms šnabždant savo paslaptis, visi drauge jie užvertė Vikruolį Diką žemėmis.

  # Valdovės karūnuotoja

  Po ugninga Dorno saule turtai buvo matuojami ne tik auksu, bet ir vandeniu, tad kiekvienas šulinys buvo stropiai saugomas. Tačiau Šendistouno šulinys išdžiūvo prieš šimtą metų ir jo saugotojai, palikę savo kuklią tvirtovę su puošniomis kolonomis ir trigubomis arkomis, pasitraukė į drėgnesnes vietoves. Netrukus vėl atšliaužė smėlynai ir susigrąžino tai, kas anksčiau jiems priklausė.
  Lydima Drėjaus ir Silvos, Ariana Martel šią vietovę pasiekė saulei leidžiantis, vakariniam dangaus kraštui tapus panašiam į auksinį ir skaisčiai raudoną gobeleną ir spindint tamsiai raudoniems debesims. Griuvėsiai, rodės, taip pat tviskėjo; nuvirtusios kolonos žibėjo rožine spalva, per suskilusių akmenų grindis slinko raudoni šešėliai, o smėlis saulės šviesai blėstant taip pat atrodė nebe auksinis, bet oranžinis ir ryškiai raudonas. Geirinas atjojo čia keliomis valandomis anksčiau, o riteris, vadinamas Juodąja Žvaigžde, — jau vakar.
  — Kaip čia gražu, — tarė Drėjus, padėjęs Geirinui girdyti arklius. Vandenį jie gabenosi su savimi. Dorno dykumų žirgai buvo eiklūs, ištvermingi ir risnodavo dar daug lygų, kai kiti arkliai jau griūdavo iš nuovargio, bet net ir jie negalėjo šuoliuoti negaudami vandens. — Iš kur sužinojai apie šią vietą?
  — Mane kartu su Tajene ir Sarela kadaise čia atsivedė dėdė. — Tai prisiminusi Ariana šyptelėjo. — Jis pasigavo kelias angis ir parodė Tajenei, kaip saugiai paimti iš jų nuodų. Sarela vartė akmenis, braukė nuo mozaikų smėlį ir norėjo sužinoti viską, kas tik įmanoma, apie čia gyvenusius žmones.
  — O ką veikei tu, princese? — paklausė Šlakuotoji Silva.
  Sėdėjau prie šulinio įsivaizduodama, kad mane čia atgabeno plėšikaujantis riteris ir ketina išprievartautu pagalvojo ji, aukštas tvirtas vyras juodomis akimis ir praplikusiu viršugalviu. Prisiminusi tai, Ariana pasijuto nepatogiai.
  — Aš svajojau, — atsakė ji, — o kai saulė nusileido, sukryžiavusi kojas sėdėjau prie dėdės kojų ir maldavau papasakoti istoriją.
  — Princas Oberinas žinojo jų daugybę. — Tą dieną drauge su jais čia buvo ir Geirinas; jis buvo Arianos pieno brolis, tad jiedu buvo neišskiriami dar nuo tų laikų, kai nemokėjo vaikščioti. — Pamenu, jis papasakojo istoriją apie princą Geiriną, kurio garbei ir aš gavau tokį vardą.
  — Apie Geiriną Didįjį, — pridūrė Drėjus, — Roino stebuklą.
  — Taip, apie jį. Jis privertė Valyriją drebėti iš baimės.
  — Valyrija ir drebėjo, — linktelėjo seras Džeroldas, — bet paskui valyriečiai jį ir nužudė. Jei pasiųsčiau myriop ketvirtį milijono karių, ar būčiau vadinamas Džeroldu Didžiuoju? — niekinamai prunkštelėjo jis. — Manau, geriau liksiu Juodąja Žvaigžde. Tai bent jau mano paties vardas.
  Jis išsitraukė iš makštų ilgąjį kalaviją, atsisėdo ant išdžiūvusio šulinio rentinio ir galąstuvu ėmė braukti per ašmenis.
  Ariana atidžiai jį nužvelgė. Jis pakankamai aukštos kilmės, kad tiktų karalienei į vyrus, dingtelėjo jai. Tėvas suabejotų mano sveika nuovoka, bet mūsų vaikai būtų tokie pat gražūs kaip drakonų lordai. Jei Dorne ir buvo už jį gražesnis vyras, Ariana jo nepažinojo. Sero Džeroldo Deino nosis buvo ereliška, skruostikauliai aukšti ir išsišovę, smakras tvirtas. Barzdą ir ūsus jis skusdavosi, bet vešlūs plaukai krito ant apykaklės nelyginant sidabrinis ledynas, padalytas juodo kaip naktis dryžio. Tačiau jo burna, rodos, žiauri, o liežuvis — dar žiauresnis. Jo, sėdinčio besileidžiančios saulės fone ir galandančio kalaviją, akys atrodė juodos, bet pažvelgusi į jas iš arčiau Ariana įsitikino, kad jos tamsiai violetinės. Tamsios ir piktos.
  Džeraldas, matyt, jautė, kad Ariana į jį žiūri, nes pakėlė akis nuo kalavijo ir, kai jųdviejų žvilgsniai susitiko, nusišypsojo. Ariana pajuto, kad jai nukaito skruostai. Nereikėjo man jo čia temptis. Jei Džeroldas į mane taip žiūrės matant Ariui, ant šio smėlio gali būti pralietas kraujas. Tik ji negalėjo pasakyti, kieno. Tradiciškai karaliaus sargybos riteriai buvo geriausi visose Septyniose Karalystėse, bet… Juodoji Žvaigždė buvo Juodoji Žvaigždė.
  Dorno smėlynuose naktimis buvo šalta. Geirinas jiems pririnko malkų, — saulės išblukintų, baltų šakų medžių, kurie nudžiūvo prieš šimtą metų. Drėjus sukrovė laužą ir švilpaudamas ėmė titnagu skelti kibirkštis.
  Kai prakurai įsidegė, jie visi susėdo aplink laužą ir iš rankų į rankas ėmė leisti odmaišį vasaros vyno. Tik Juodoji Žvaigždė negėrė — jam labiau patiko nesaldintas vanduo su citrinų sultimis. Geirinas buvo puikiai nusiteikęs ir linksmino juos pasakodamas naujienas iš Piratų miesto, įsikūrusio prie Žaliojo Kraujo žiočių, į kurį prekiauti savo buriniais ir irkliniais laiveliais, taip pat galeromis iš kito Siaurosios jūros kranto atplaukdavo upės našlaičiai. Anot jūreivių, rytuose vyko nuostabūs ir siaubingi dalykai: Astapore sukilo vergai, Kvarte pasirodė drakonai, Ji Ti siautė pilkasis maras. Basilisko salose iškilo naujas piratų karalius ir nusiaubė Aukštų Medžių miestą, o Kohore raudonųjų žynių šalininkai pakėlė maištą ir mėgino sudeginti Juodąjį Ožį.
  — O Auksinis būrys nutraukė sutartį su Myru, ir kaip tik dabar, kai myriečiai ketina pradėti karą su Lysu.
  — Lysiečiai juos perpirko, — pasakė Silva.
  — Gudrūs tie lysiečiai, — pritarė jai Drėjus. — Gudrūs ir bailūs.
  Bet Ariana žinojo tiesą. Jei Kventino pusėje kausis Auksinis būrys… — Jų šūkis buvo: „Po auksu — aštrus plienas.“ — Kad mane pašalintum, tau nepakaks vien aštraus plieno, reikės ir kai ko daugiau, broli. Ariana Dorne buvo mylima, o Kventino dorniečiai beveik nepažinojo. Ir joks samdomų kalavijuočių būrys negalėjo to pakeisti.
  Seras Džeroldas atsistojo…
  — Manau, eisiu nusičiurkšti.
  — Tik žiūrėk, kur statai koją, — įspėjo jį Drėjus. — Princas Oberinas jau senokai nerinko nuodų iš čia gyvenančių angių.
  — Prie nuodų aš pratintas nuo mažens, Doltai. Bet kuri man įkirtusi angis to pasigailės.
  Taip taręs, seras Džeroldas žengė pro sulūžusią arką. Jam dingus iš akių, visi susižvalgė.
  — Atleisk man, princese, — tyliai atsiprašė Geirinas, — bet aš šio vyro nemėgstu.
  — Gaila, — tarė Drėjus. — Man rodos, jis tave truputį įsimylėjęs.
  — Jis mums reikalingas, — priminė jiems Ariana. — Galbūt mums prireiks ir jo kalavijo, ir tikrai reikės jo pilies.
  — Aukštoji Atsiskyrėlio buveinė — ne vienintelė pilis Dorne, — atkreipė dėmesį Šlakuotoji Silva, — be to, yra ir kitų tave labai mylinčių riterių. Ir Drėjus yra riteris.
  — Taip, — linktelėjo šis. — Turiu nuostabų žirgą ir puikų kalaviją, be to, ir narsumu nusileidžiu… tik nedaugeliui.
  — Sakyčiau, tik kokiam šimtui, sere… — kyštelėjo liežuvį Geirinas.
  Ariana paliko juos, geraširdiškai traukiančius vienas kitą per dantį.
  Drėjus ir Šlakuotoji Silva buvo geriausi jos draugai, neskaitant pusseserės Tajenės, be to, Šlakuotoji Silva ir Geirinas erzindavo vienas kitą nuo tų laikų, kai abu čiulpė jo motinos pieną, tačiau šią akimirką Ariana nebuvo nusiteikusi tų juokų klausytis. Saulė nusileido ir danguje sužibo žvaigždės. Jų tiek daug… Ji nugara atsirėmė į koloną su kaneliūromis ir susimąstė, ar jos brolis, kad ir kur jis būtų, šiąnakt taip pat žiūri į tas pačias žvaigždes. Ar matai aną, baltą, Kventinai? Tai Naimerijos žvaigždė, labai ryški, o už jos tęsiasi balsva juosta — tai dešimt tūkstančių jos laivų. Ji sušvito skaisčiai kaip vyras ir aš paseksiu jos pėdomis. Tu prigimtinės teisės iš manęs neatimsi!
  Į Ironvudą Kventinas buvo išsiųstas dar visai jaunas; anot jo motinos, per jaunas. Norvošiai savo vaikų auklėti neišsiunčia, tad ledi Melarija niekada neatleido princui Doranui, kad šis atėmė iš jos sūnų.
  — Ir man tai nepatinka, — nugirdo sakant tėvą Ariana, — bet tai — kraujo skola, ir Kventinas yra vienintelė moneta, kurią lordas Ormondas priims.
  — Moneta?! — suriko motina. — Jis tavo sūnus. Koks tėvas gali naudotis savo kūnu ir krauju turimoms skoloms apmokėti!
  — Tas, kuris yra dar ir princas, — atsakė Doranas Martelis.
  Princas Doranas vis dar apsimetė, kad jos brolis yra pas lordą Ironvudą, bet Geirino motina matė jį Piratų mieste, persirengusį ir besidedantį pirkliu. Vienas iš jo palydovų buvo tikras tinginys, — visai kaip Kletusas Ironvudas, nevykęs lordo Anderso sūnus. Be to, kartu su jais keliavo ir meisteris, mokantis daug kalbų. Mano brolis nėra toks gudrus, kaip įsivaizduoja. Protingas vyras būtų išplaukęs iš Senmiesčio, nors keliauti būtų tekę toliau. Senmiestyje jis galbūt niekam nebūtų kritęs į akis. Tarp Piratų mieste gyvenančių našlaičių Ariana turėjo bičiulių ir kai kurie iš jų susidomėjo, kodėl princas ir lordo sūnus keliauja pasikeitę vardus ir ieško laivo, galinčio perkelti juos per Siaurąją jūrą. Vienas iš tų smalsuolių naktį įlipo pro langą, atrakino nediduko Kventino seifo spyną ir viduje rado pergamento ritinėlių.
  Jei kas nors būtų galėjęs ją patikinti, kad ši slapta kelionė per Siaurąją jūrą tėra tik Kventino užgaida, už tokią žinią Ariana būtų kažin ką atidavusi, bet… pergamentai, kuriuos brolis gabeno, buvo užantspauduoti Dorno saule ir ietimi. Geirino pusbrolis nedrįso perlaužti antspaudų ir pergamentų perskaityti, ir vis dėlto…
  — Princese… — Jai už nugaros, pusiau žvaigždžių šviesoje, pusiau šešėlyje stovėjo seras Džeroldas Deinas.
  — Nusičiurškei? — linksmai paklausė Ariana.
  — Smėlis liko man labai dėkingas. — Deinas įrėmė koją į galvą statulos, kuri kadaise tikriausiai vaizdavo Mergelę, kol smėlis nugairino ir panaikino jos veido bruožus. — Šlapinantis man dingtelėjo, kad įvykdžiusi šį savo planą gali ir negauti, ko nori.
  — O ko aš noriu, sere?
  — Išlaisvinti Smėlio Gyvates. Atkeršyti už Oberiną ir Eliją. Ar man ši daina girdėta? Nori paragauti liūto kraujo.
  Noriu ir viso to, ir dar pasinaudoti savo prigimtine teise. Noriu Saulės Ieties ir tėvo sosto. Noriu valdyti Domą.
  — Noriu teisingumo.
  — Vadink tai, kaip nori. Lanisterių merginos karūnavimas yra tuščias gestas. Ji niekada nesėdės Geležiniam soste. Nesukelsi nei trokštamo karo. Liūtas nesileis lengvai išprovokuojamas. — Seras Džeroldas išsitraukė kalaviją. Žvaigždžių šviesoje jis spindėjo skaudžiai kaip melas. — Štai kaip pradedamas karas. Ne aukso karūna, o plieniniais ašmenimis.
  Vaikų aš nežudau.
  — Kišk jį atgal į makštis. Aš pati globoju Mirselą. Be to, juk žinai, kad seras Aris neleis nuskriausti savo brangiosios princesės.
  — Ne, nežinau, miledi. Užtat žinau, jog Deinai jau keli tūkstančiai metų žudo Oukhartus.
  Nuo jo pasipūtimo Ariana neteko žado.
  — Man rodos, Oukhartai taip pat seniai žudo Deinus.
  — Visi mes turime šeimos tradicijų. — Juodoji Žvaigždė įsikišo kalaviją į makštis. — Mėnulis teka, be to, matau atjojant tavo numylėtinį.
  Jo žvilgsnis buvo labai skvarbus. Raitelis ant aukšto širmo ristūno tikrai pasirodė esąs seras Aris, pentinais raginantis žirgą šuoliuoti ir užsimetęs ant pečių apsiaustą, kurio skvernai šauniai plaikstėsi vėjyje. Jam už nugaros, ant to paties žirgo sėdėjo princesė Mirsela, įsisupusi į platų drabužį su gobtuvu, slepiančiu gelsvas jos garbanas.
  Serui Ariui padėjus Mirselai nusėsti iš balno, Drėjus prieš ją priklaupė.
  — Tavo malonybe…
  — Mano ledi valdove… — šalia jo priklaupė ir Šlakuotoji Silva.
  — Karaliene, esu ištikimas tavo tarnas, — puolęs ant kelių tarė Geirinas.
  Sutrikusi Mirsela tvirtai suspaudė Ariui Oukhartui dilbį.
  — Kodėl jie vadina mane malonybe? — gailiai paklausė mergaitė. — Sere Ari, kokia čia vieta ir kas šie žmonės?
  Ar jis Mirselai nieko nepaaiškino? Plaikstantis drabužių šilkui, Ariana žingtelėjo į priekį šypsodamasi ir taip tikėdamasi mergaitę nuraminti.
  — Visi jie mano artimi ir ištikimi draugai, tavo malonybe, be to… netrukus jie taps ir tavo draugais.
  — Princese Ariana… — Mirsela puolė jai ant kaklo. — Kodėl jie mane vadina karaliene? Ar Tomenui nutiko kas nors bloga?
  — Jis susidėjo su niekšingais žmonėmis, tavo malonybe, — atsakė Ariana, — ir bijau, kad susimokė su jais atimti iš tavęs sostą.
  — Sostą? Iš manęs? Kalbi apie Geležinį sostą? — Mirsela atrodė visiškai sutrikusi. — Jis niekada to sosto iš manęs neatėmė, Tomenas yra…
  — …jaunesnis už tave. Juk tai tiesa, ar ne?
  — Aš už jį vieneriais metais vyresnė.
  — O tai reiškia, kad Geležinis sostas teisėtai priklauso tau, — pasakė Ariana. — Tavo brolis dar mažas, tad neturėtum jo kaltinti. Jis turi prastus patarėjus, bet… tu turi draugų. Ar suteiksi man garbę juos pristatyti? — Ariana paėmė Mirselą už rankos. — Tavo malonybe, susipažink su seru Endrėjumi Doltu, Lemonvudo įpėdiniu.
  — Draugai vadina mane Drėjumi, — tarė jis, — ir man būtų didelė garbė, jei taip į mane kreiptųsi ir tavo malonybė.
  Nors Drėjaus veidas ir šypsena atrodė visiškai nuoširdūs, Mirsela žvelgė į jį nepatikliai.
  — Kol geriau pažinsiu, vadinsiu tave seru.
  — Kaip tavo malonybei patinka, esu ištikimas tavo tarnas.
  Silva krunkščiojo, kol Ariana pagaliau tarė:
  — Ar galėčiau pristatyti ledi Silvą Santagar, mano karaliene? Savo mieląją Šlakuotąją Silvą?
  — Kodėl žmonės tave taip vadina? — susidomėjo Mirsela.
  — Dėl strazdanų, tavo malonybe, — paaiškino Silva, — nors visi apsimeta taip mane vadinantys todėl, kad esu Dėmėtojo Miško įpėdinė.
  Tada atėjo eilė Geirinui, mitriam, juodbruvam, ilganosiam vyrui su nefrito auskaru ausyje.
  — Tai pokštininkas Geirinas, jis našlaitis ir visada mane prajuokina, — pristatė jį Ariana. — Jo motina buvo mano žindyvė.
  — Užjaučiu dėl motinos mirties, — pasakė Mirsela.
  — Ne, ji nemirusi, mieloji karaliene. — Geirinas plačiai nusišypsojo ir jo burnoje blykstelėjo auksinis dantis, Arianos jam nupirktas vietoj to, kurį išmušė. — Aš kilęs iš Žaliojo Kraujo našlaičių, štai ką turėjo galvoje miledi.
  Keliaudama link aukštupio, Mirsela turėjo užtektinai laiko sužinoti našlaičių istorijai. Pagaliau Ariana supažindino būsimą karalienę su paskutiniu jų būrio nariu.
  — Ir pagaliau pristatau narsuolį serą Džeroldą Deiną, Žvaigždėkryčio riterį.
  Seras Džeroldas priklaupė. Juodoji Žvaigždė šaltai ir įdėmiai žvelgė į mergaitę, o tamsiose jo akyse atsispindėjo mėnesienos šviesa.
  — Esu girdėjusi apie Artūrą Deiną, — pasakė Mirsela. — Valdant karaliui Eiriui Pamišėliui, jis buvo karaliaus sargybos riteris.
  — Arturas Deinas buvo Ryto Kalavijas. Jis miręs.
  — Ar dabar — tu Ryto Kalavijas?
  — Ne. Žmonės vadina mane Juodąja Žvaigžde ir tikrai esu nakties vyras.
  Ariana pasivedė mergaitę į šalį.
  — Tu tikriausiai alkana. Turime datulių, sūrio, alyvuogių ir citrinų sultimis saldinto vandens. Tačiau neturėtum per daug valgyti ir gerti. Truputį pailsėję, turėsime joti toliau. Čia, smėlynuose, visada geriausia keliauti naktį, kol saulė dar nepatekėjo. Tada lengviau žirgams.
  — Ir raiteliams, — pridūrė Šlakuotoji Silva. — Ateik, tavo malonybe, pasišildyk. Man būtų didelė garbė, jei leistum tau patarnauti.
  Palydėjusi princesę prie laužo, Ariana atsisukusi pamatė už nugaros stovintį serą Džeroldą.
  — Mano giminės istorija siekia tūkstantmečius, ji gyvuoja nuo neatmenamų laikų, — pasiskundė jis. — Kodėl mano pusbrolis — vienintelis Deinas, kurį žmonės prisimena?
  — Jis buvo didis riteris, — įsiterpė seras Aris Oukhartas.
  — Jis turėjo puikų kalaviją, — pridūrė Juodoji Žvaigždė.
  — Ir jo širdis buvo tauri. — Seras Aris švelniai palietė Arianai alkūnę. — Princese, maldauju trumpai pasikalbėti akis į akį.
  — Ateik. — Ji pasivedė Arį į griuvėsių gilumą. Po apsiaustu riteris vilkėjo iš auksinio audeklo pasiūtą liemenę, ant kurios buvo išsiuvinėtas jo giminės ženklas — trys žali ąžuolo lapai. Ant galvos jis buvo užsidėjęs lengvą plieninį šalmą, ant kurio viršaus styrojo nusklembtas smaigas, apvyniotą geltonu šalių, kaip įprasta dorniečiams. Seras Aris galėjo apsimesti esąs bet koks riteris, jo tapatybę išdavė tik apsiaustas. Mat apsiaustas buvo pasiūtas iš tviskančio balto šilko, balsvo kaip mėnesiena ir lengvo kaip dykumų vėjelis. Tai, be abejo, karaliaus sargybos vyro apsiaustas, tu narsuoli kvaily. — Ką ta mergaitė žino?
  — Ne kažin ką. Prieš mums paliekant Karaliaus Uostą, Mirselos dėdė jai priminė, kad esu jos sergėtojas ir kad visi mano įsakymai bus duodami galvojant vien apie jos saugumą. Be to, ji girdėjo, ką žmonės šūkauja gatvėse ir kad atvirai reikalauja keršto. Mirsela supranta, jog tai ne žaidimas. Ši mergaitė ne pagal metus drąsi ir išmintinga. Nieko neklausinėdama, iki šiol ji darė viską, ko jos prašiau. — Riteris įsikibo Arianai į parankę, apsižvalgė ir tyliai pridūrė: — Bet yra ir dar viena naujiena, kurią turėtum žinoti. Taivinas Lanisteris negyvas.
  Tai Arianą pribloškė.
  — Mirė?
  — Jį nužudė Kipšas. Karalienė tapo regente.
  — Šit kaip? — Moteris užėmė Geležinį sostą? Apie tai kiek pamąsčiusi Ariana nusprendė, kad visa tai tik į gera. Jei Septynių Karalysčių lordai pripras prie karalienės Sersėjos valdymo, jiems bus daug lengviau prisiekti ištikimybę ir karalienei Mirselai. O lordas Taivinas buvo pavojingas priešininkas; jam žuvus, Dorno priešų gretos labai susilpnės. Lanisteriai žudo Lanisterius, kaip miela… — Koks likimas ištiko neūžaugą?
  — Jis pabėgo, — tarė seras Aris. — Tam, kas atneš jo galvą, Sersėja siūlo suteikti lordo titulą. — Akmeninėmis plokštėmis išklotame vidiniame kieme, pusiau palaidotame po vėjo pustomu smėliu, jis stumtelėjo, atrėmė Arianą nugara į koloną ketindamas ją pabučiuoti ir pakėlė ranką jai prie krūties. Bučiavo ilgai, godžiai ir būtų pakėlęs jai sijonus, bet Ariana išsivadavo iš jo ir juokdamasi tarė:
  — Matau, kad valdovės karūnavimas tave labai jaudina, sere, bet tokioms pramogoms neturime laiko. Pasismaginsime vėliau, pažadu. — Ji palietė Ariui skruostą. — Ar turėjai kokių nors sunkumų?
  — Man neramu tik dėl Tristano. Jis nori sėdėti prie Mirselos lovos ir žaisti su ja kivasą.
  — Sakiau tau, kad vėjaraupiais jis sirgo būdamas ketverių. Jais sergama tik kartą. Reikėjo paskelbti, kad Mirsela susirgo pilkžvyne, tada Tristanas būtų vengęs jos kaip maro.
  — Berniukas gal ir būtų vengęs, bet tik ne tavo tėvo meisteris.
  — Kaleotas… — sumurmėjo Ariana. — Ar jis mėgino Mirselą pamatyti?
  — Aš jam net kelis kartus išsamiai papasakojau, kokiais raudonais spuogais išbertas jos veidas. Jis pasakė, kad nieko negalima padaryti, kad liga praeis savaime, ir davė man puodynėlę tepalo niežuliui sušvelninti.
  Nuo vėjaraupių dar niekada nemirė jaunesnis nei dešimties metų vaikas, bet suaugusiems ši liga galėjo baigtis mirtimi, o meisteris Kaleotas vaikystėje nebuvo ja persirgęs. Ariana tai sužinojo, kai būdama aštuonerių pati užsikrėtė vėjaraupiais.
  — Gerai, — pasakė ji. — O tarnaitė? Ar ji panaši į Mirselą?
  — Taip, žvelgiant iš toliau. Būtent dėl to panašumo Kipšas ją ir išsirinko, pavaręs šalin daug geresnės kilmės mergaičių. Mirsela padėjo sugarbanoti tarnaitei plaukus ir pati dažais užtepė jai ant veido spuogus. Jos yra tolimos giminaitės. Lanisporte knibždėte knibžda Lanių, Lanetų, Lantelių ir ne tokių iškilių Lanisterių, ir pusės iš jų plaukai aukso spalvos. Vilkėdama Mirselos naktinius marškinius, meisterio duotu tepalu išteptu veidu neryškioje šviesoje ji… apkvailintų net mane. Gerokai sunkiau buvo rasti mane galintį pakeisti vyrą. Deikas beveik tokio pat ūgio, bet per storas, todėl atidaviau savo šarvus Rolderiui ir liepiau antveidį laikyti nuleistą. Jis trimis coliais žemesnis už mane, bet, man šalia nestovint, gal šito niekas nepastebės. Šiaip ar taip, jis iš Mirselos kambarių niekur neis.
  — Mums reikia vos kelių dienų. Per tą laiką princesė spės nukeliauti taip toli, kad mano tėvas jos nepagaus.
  — Kur ji keliaus? — Aris prisitraukė Arianą ir nosimi brūkštelėjo jai kaklą. — Ar nemanai, kad būtų pats laikas atskleisti man tolesnį planą?
  Ariana juokdamasi jį atstūmė.
  — Ne, bet mums jau pats laikas joti.
  Kai jie, palikę dulkinus ir perdžiūvusius Šendistouno griuvėsius, patraukė į pietvakarius, mėnulis jau buvo užslinkęs virš Mėnulio Mergelės. Priekyje jojo Ariana ir seras Aris, o tarp jų, raita ant žvalios kumelės, Mirsela. Geirinas ir Šlakuotoji Silva traukė jiems iš paskos, o paskutiniai ant žirgų risnojo abu Dorno riteriai. Mes septyni, jiems keliaujant dingtelėjo Arianai. Anksčiau ji apie tai nepagalvojo, tačiau tai, rodės, yra jiems palankus ženklas. Septyni raiteliai pakeliui į šlovę. Vieną gražią dieną dainiai padarys mus nemirtingus. Drėjus norėjo didesnės palydos, bet gausesnis būrys galėjo atkreipti nepageidaujamą žmonių dėmesį, be to, kiekvienas papildomas žmogus didino ir išdavystės riziką. Bent jau šito tėvas mane tikrai išmokė. Net būdamas jaunesnis ir stipresnės sveikatos Doranas Martelis elgdavosi labai atsargiai ir turėjo polinkį daug ką slėpti bei nutylėti. Jam laikas nusimesti savo naštą, bet neleisiu, kad nukentėtų tėvo garbė arba jis būtų asmeniškai įžeidinėjamas. Arija ketino grąžinti tėvą į Vandenų Sodus, kad likusius gyvenimo metus jis praleistų apsuptas besijuokiančių vaikų ir mėgaudamasis citrinų bei apelsinų aromatais. Taip, o Kventinas galės palaikyti jam draugiją. Kai karūnuosiu Mirselą ir išlaisvinsiu Smėlio Gyvates, visas Domas susivienys po mano vėliava. Galbūt Ironvudai ir parems Kventiną, bet vieni jie nekels jokios grėsmės. O jei prisidės prie Tomeno ir Lanisterių, ji lieps Juodajai Žvaigždei išrauti jų giminę su šaknimis ir sunaikinti.
  — Pavargau, — kelias valandas praleidusi balne pasiskundė Mirsela. — Ar dar toli? Kur mes jojame?
  — Princesė Ariana veda tavo malonybę ten, kur būsi saugi, — patikino ją seras Aris.
  — Kelionė ilga, — pridūrė Ariana, — bet pasiekus Žaliąjį Kraują joti bus lengviau. Ten mus pasitiks Geirino žmonės, upės našlaičiai. Jie gyvena laivuose ir, stumdamiesi kartimis Žaliuoju Krauju ir jo intakais, žvejoja, skina vaisius ir dirba visus kitus reikalingus darbus.
  — Tiesa, — linksmai pritarė Geirinas, — be to, ant vandens mes dainuojame, žaidžiame, šokame ir puikiai išmanome gydymo meną. Mano motina yra geriausia pribuvėja visame Vesterose, o tėvas moka gydyti karpas.
  — Kodėl vadinate save našlaičiais, jei turite motinas ir tėvus? — nusistebėjo Mirsela.
  — Jie roinarai, — paaiškino Ariana, — o jų motina buvo Roino upė.
  Bet Mirsela vis tiek nesuprato.
  — Maniau, kad tai jūs roinarai. Jūs, Dorno gyventojai.
  — Iš dalies ir esame, tavo malonybe. Mano gyslomis teka ir Naimerijos, ir Dorno lordo, už kurio ji ištekėjo, Morso Martelio kraujas. Vestuvių dieną Naimerija sudegino savo laivus, kad jos žmonės suprastų, jog kelio atgal nėra. Matydami tas liepsnas dauguma iš jų džiaugėsi, mat prieš pasiekiant Dorną buvo ištvėrę daug ilgų ir siaubingų kelionių, daugybė jų žuvo per audras, mirė nuo ligų arba pateko į vergiją. Tačiau buvo saujelė tokių, kurie degančių laivų gedėjo. Jiems nepatiko nei ši sausa raudona žemė, nei dievas septyniais veidais, todėl jie laikėsi savo senų papročių, iš sudegintų laivų liekanų pasistatė naujus ir tapo Žaliojo Kraujo našlaičiais. Jų dainose minima motina yra ne mūsų motina, o motina Roino upė, kurios vandenys maitino tuos žmones nuo neatmenamų laikų.
  — Girdėjau, kad roinarai turėjo dievą-vėžlį, — tarė seras Aris.
  — Upės Senis — vienas iš mažesniųjų dievų, — paaiškino Geirinas. — Jis taip pat gimė iš Motinos Upės, įveikė karalių Krabą ir jam atiteko visos po vandeniu plytinčios valdos.
  — Šit kaip! — šūktelėjo Mirsela.
  — Kaip suprantu, ir tau teko dalyvauti keliuose rimtuose mūšiuose, tavo malonybe, — linksmai pasakė Drėjus. — Sklinda kalbos, kad prie kivaso stalo mūsų narsiojo princo Tristano nepasigailėjai.
  — Jis kiekvieną kartą rikiuoja kubelius ta pačia tvarka: kalnus priekyje, o dramblius — kalnų perėjose, — gūžtelėjo Mirsela. — Tada aš pasiunčiu savo drakoną, kad surytų jo dramblius.
  — Ar tavo tarnaitė taip pat žaidžia šį žaidimą? — pasiteiravo Drėjus.
  — Rosamunda? — nustebo Mirsela. — Ne. Mėginau ją išmokyti, bet ji sakė, kad taisyklės jai per sunkios.
  — Ji taip pat priklauso Lanisterių giminei? — paklausė ledi Silva.
  — Ji — Lanister iš Lanisporto, o ne iš Kasterlių Uolos. Jos plaukai tokios pat spalvos kaip maniškiai, bet tiesūs, o ne garbanoti. Tiesą sakant, Rosamunda nėra labai panaši į mane, bet kai vilki mano drabužius, žmonės, kurie mudviejų nepažįsta, mano, kad ji — tai aš.
  — Vadinasi, judvi ir anksčiau esate tai dariusios?
  — O taip. Mes apsikeitėme vietomis „Jūrų greituolyje“, plaukusiame į Bravosą. Septonė Eglantina patamsino man plaukus rudais dažais. Ji sakė, jog tai tik pramoga, nors iš tiesų visa tai buvo daroma norint mane apsaugoti, jei kartais laivą užgrobtų dėdė Stanis.
  Aiškiai buvo matyti, kad Mirsela nuvargusi, tad Ariana visiems liepė sustoti. Jie vėl pagirdė arklius, truputį atsipūtė, užkando sūrio ir vaisių. Mirsela ir Šlakuotoji Silva pasidalijo apelsiną, o Geirinas valgė alyvuoges ir spjaudė kauliukus į Drėjų.
  Ariana tikėjosi pasiekti upę saulei dar nepatekėjus, bet jie išjojo gerokai vėliau, nei ji ketino, tad, kai rytinis dangaus pakraštys ėmė rausti, jie dar suposi balnuose. Juodoji Žvaigždė paragino žirgą ir risčia prijojo prie jos.
  — Princese, — tarė jis, — turėjau paspartinti žirgų žingsnius, nebent vis dėlto ketini tą mergaitę pražudyti. Neturime palapinių, o dieną smėlynai virsta tikru pragaru.
  — Smėlynus pažįstu ne prasčiau už tave, sere, — atsakė Ariana.
  Ir vis dėlto ji sutiko su Juodosios Žvaigždės siūlymu. Jų žirgams paspartinti žingsnį buvo nelengva, bet Ariana buvo nutarusi geriau prarasti šešis arklius nei vieną princesę.
  Netrukus vėjas papūtė iš vakarų — karštas, sausas, nešantis smėlį. Ariana užsidengė veidą šydu. Jis buvo pasiūtas iš tviskančio šilko, viršuje šviesiai žalias, apačioje geltonas, o ten, kur šios spalvos susitiko, jų atspalviai švelniai liejosi. Šydo pasvarėlius atstojo žali perlai, kurie, Arianai jojant, tyliai barškėjo.
  — Žinau, kodėl mano princesė dėvi šydą, — jai tvirtinant audeklą prie varinio šalmo šonų tarė Aris. — Jei nedėvėtų, jos grožis užtemdytų saulę danguje.
  Ariana nusijuokė.
  — Ne, tavo princesė dėvi šydą, kad jos neakintų saulė, o į burną nepatektų smėlio. Ir tau reikėtų jį dėvėti, sere.
  Ariana pagalvojo, ar ilgai jos baltasis riteris ruošėsi ištarti šį nevykusį komplimentą. Lovoje seras Aris buvo puikus, bet sąmojingumo jam labai trūko.
  Ją lydintys dorniečiai taip pat užsidengė veidus, o Šlakuotoji Silva padėjo nuo saulės prisidengti mažajai princesei, bet seras Aris užsispyrė nesisaugoti. Netrukus jo veidu jau žliaugė prakaitas, o skruostai įraudo. Dar truputį ir jis su tais storais drabužiais iškeps gyvas, dingtelėjo Arianai. Ir ne jį pirmą būtų ištikęs toks likimas. Per kelis praėjusius šimtmečius daug kariuomenių atžygiavo per Princo perėją su besiplaikstančiomis vėliavomis, bet karštuose raudonuose Dorno smėlynuose jos tiesiog sudžiūdavo ir iškepdavo. „Martelių giminės ženklas — saulė ir ietis, du mėgstamiausi dorniečių ginklai, — savo pagyrūniškoje knygoje „Dorno užkariavimas“ kadaise rašė Jaunasis Drakonas, — bet iš jų dviejų saulė gerokai pavojingesnė.“
  Laimė, jiems nereikėjo keliauti per plačius gilių smėlynų plotus, o tik įveikti siaurą dykros ruožą. Giedrame danguje, aukštai jiems virš galvų pamačiusi ratus sukantį vanagą, Ariana suprato, kad blogiausia jau praėjo. Netrukus jie prijojo medį. Jo kamienas buvo gumbuotas, susisukęs, vietoj lapų styrojo dygliai, — tokie medžiai buvo vadinami smėlynų elgetomis, — tačiau tai reiškė, jog netoliese esama vandens.
  — Jau beveik atjojome, tavo malonybe, — linksmai pasakė Geirinas Mirselai, kai jiems prieš akis iškilo ir daugiau smėlynų elgetų — visas jų būrys, tankiai augantis abipus išdžiūvusio upokšnio vagos. Saulė plieskė taip, jog, rodės, trankosi liepsnojančiu kūju, tačiau tai nebebuvo svarbu, nes jų kelionė baigėsi. Jie vėl sustojo pagirdyti žirgų, godžiai atsigėrė iš odmaišių, susidrėkino savo šydus ir vėl sėdo į balnus, ketindami įveikti paskutinį kelionės tarpą. Nesukorę nė lygos, pasijuto jojantys per velnio žolę ir pro alyvuogių giraites. Anapus akmenuotų kalvų virtinės žolė atrodė žalesnė ir vešlesnė, be to, ten buvo matyti citrinmedžių sodai, drėkinami senųjų vandens kanalų tinklo. Geirinas pirmas pamatė žaliai ribuliuojančią upę. Šūktelėjęs jis paleido žirgą šuoliais.
  Kartą, drauge su trimis Smėlio Gyvatėmis vykstant aplankyti Tajenės motinos, Arianai Martel teko keltis per Manderį. Palyginti su tuo didingu vandens keliu, Žaliasis Kraujas net nenusipelnė būti vadinamas upe, ir vis dėlto jis buvo gyvybinė Dorno vandens gysla. Žaliuoju Krauju ši upė buvo pavadinta dėl drumsto, žalzgano ir vangiai tekančio vandens. Bet jiems pasiekus krantą, saulė tuos vandenis, rodos, nuauksino. Ariana nedažnai matydavo tokį akiai malonų vaizdą. Kita kelionės dalis turėtų būti neskubti ir paprasta, pagalvojo ji. Žaliuoju Krauju, o paskui Vaito upe tol kol kartimis stumiamas laivelis galės praplaukti. Plaukiant jai tikrai pakaks laiko paaiškinti Mirselai, kas jos laukia. Anapus Vaito vėl plytėjo gilūs smėlynai. Kad juos įveiktų, jiems reikės Sendstouno ir Helholto pagalbos, tačiau Ariana buvo tikra, kad ją gaus. Sendstoune Raudonoji Angis buvo užaugintas ir išauklėtas, o princo Oberino meilužė Elarija Send buvo nesantuokinė lordo Ulerio duktė; keturios iš Smėlio Gyvačių buvo jo anūkės. Helholte karūnuosiu Mirselą ir sutelksiu savo vėliavininkus.
  Už pusės lygos kelio pasroviui jie rado laivą, paslėptą po nusvirusiomis didžiulio žalio gluosnio šakomis. Kažin, ar šiuos žemus ir plačius, kartimis stumiamus laivus apskritai buvo galima vadinti laivais; Jaunasis Drakonas įvardijo juos kaip „lūšneles ant plaustų“, tačiau tai irgi nebuvo teisinga. Visi, išskyrus tik pačių neturtingiausių našlaičių, laivai buvo meniškai išskaptuoti ir nudažyti. Šis buvo nudažytas žalsvai, turėjo medinę, lenktą, undinės pavidalo vairalazdę, o pro jo turėklus spoksojo medinės žuvų galvos. Denis buvo prigrūstas lazdų, virvių ir puodynių su alyvuogėmis, o laivo priekyje ir paskuigalyje suposi po geležinį žibintą. O kur įgula? — nustebusi pagalvojo Ariana.
  Geirinas sustabdė žirgą po gluosniu.
  — Kelkitės, žuviaakiai tinginiai! — lipdamas iš balno, šūktelėjo jis. — Atvyko jūsų karalienė ir ji laukia karališko sutikimo. Kelkitės, skubėkite į denį, norime išgirsti dainų ir paragauti saldaus vyno. Mano burna visai išdžiū…
  Kajutės durys staiga atsilapojo. Į saulės apšviestą plotą žengė Erėjas Hota su ilguoju kirviu rankoje.
  Geirinas sustojo kaip įbestas. Ariana pasijuto, taip, tarsi to kirvio ašmenys būtų susmigę jai į pilvą. Ne šitaip viskas turėjo baigtis. Taip neturėjo nutikti. Ir kai išgirdo Drėjų sakant: „Šio veido tikrai nesitikėjau čia pamatyti“, — suvokė privalanti kažką daryti.
  — Atgal! — suriko ji, šokdama į balną. — Ari, saugok princesę…
  Hota dunkstelėjo kirvio kotu į denį. Iš už meniškai išskaptuotų kartimis stumiamo laivo turėklų akimirksniu išlindo keliolika sargybinių, ginkluotų svaidomosiomis ietimis ir arbaletais. Dar daugiau jų užsilipo ant kajutės stogo.
  — Pasiduok, mano princese! — sušuko kapitonas. — Kitaip, tavo tėvo įsakymu, turėsime nužudyti jus visus, išskyrus mergaitę ir tave.
  Princesė Mirsela lyg suakmenėjusi sėdėjo ant žirgo. Pakėlęs rankas aukštyn, Geirinas palengva atatupstas traukėsi nuo laivo. Drėjus nusisegė kardasaitį.
  — Rodos, pasiduoti bus protingiausia, — kai jo kalavijas bumbtelėjo nukritęs ant žemės, pasakė jis Arianai.
  — Ne! — seras Aris Oukhartas paragino žirgą ir, laikydamas kalaviją sidabru spindinčiais ašmenimis, užstojo Arianą nuo arbaletininkų. Jis buvo pasiėmęs skydą ir užkišęs kairės rankos pirštus už jo diržų. — Kol aš gyvas, princesės nepaimsite.
  Kvaily nutrūktgalvi, tespėjo pagalvoti Ariana, ką tu darai?
  Juodoji Žvaigždė garsiai nusikvatojo.
  — Ar tu aklas, ar kvailas, Oukhartai? Jų gerokai per daug. Kišk kalaviją į makštis.
  — Daryk, ką jis sako, sere Ari, — paragino Drėjus.
  Įkliuvome, sere, norėjo pasakyti Ariana. Ir tavo mirtis mūsų neišlaisvins. Jei myli savo princesę, pasiduok. Bet kai pamėgino prabilti, žodžiai įstrigo jai gerklėje.
  Seras Aris Oukhartas paskutinį kartą ilgesingai į ją pažvelgė, o tada aukso pentinais paragino žirgą ir puolė.
  Jis stačia galva leidosi link kartimis stumiamo laivo, o jam už nugaros vėjyje plaikstėsi balto apsiausto skvernai. Ariana Martel dar niekada nebuvo mačiusi nieko narsesnio ir… kvailesnio.
  — Neee! — suriko ji, bet kalbą atgavo per vėlai.
  Sušvilpė iš arbaleto paleista strėlė, paskui dar viena. Hota garsiai kažką įsakė. Atstumas buvo toks menkas, kad baltojo riterio šarvai, rodės, pagaminti iš pergamento. Pirmoji arbaleto strėlė kiaurai pervėrė sunkų ąžuolinį skydą ir prismeigė jį raiteliui prie peties. Antroji nubraukė jam smilkinį. Svaidomoji ietis pataikė sero Ario žirgui į šoną, bet gyvulys tebešuoliavo ir tik pasiekęs laivo trapą susvyravo.
  — Ne! — šaukė kažkokia mergiotė, maža paika mergiotė. — Ne, maldauju, taip neturėjo nutikti!
  Ariana girdėjo šaižiai klykiant ir baimės apimtą Mirselą.
  Seras Aris mosavo kalaviju į kairę ir į dešinę ir nukovė du ietininkus. Jo žirgas atsistojo piestu ir priekine kanopa kaptelėjo į veidą arbaletininkui, mėginančiam vėl užtaisyti ginklą, tačiau kiti arbaletai šaudė, smaigstydami stambų žirgą plunksnomis puoštomis strėlėmis. Jos lėkė taip taikliai ir tokiu greičiu, kad patiesė žirgą ant šono. Gyvuliui pakirto kojas ir jis šlumštelėjo ant denio. Ariui Oukhartui šiaip taip pavyko išsilaisvinti. Jis net nepametė kalavijo. Sutelkęs visas jėgas, Aris pasikėlė, priklaupė šalia dvesiančio žirgo ir… pajuto, kad prie jo stovi Erėjas Hota.
  Baltasis riteris pakėlė kalaviją, bet pernelyg lėtai. Ilgojo Hotos kirvio ašmenys nurėžė Ariui dešinę ranką ties petimi, taškydami kraują apsuko ratą ir vėl blykstelėjo, kai Erėjas, abiem rankomis laikydamas jo kotą, kirto antrą siaubingą smūgį, nuo kurio Ario Oukharto galva nusirito nuo pečių ir sukdamasi nuskriejo oru. Ji nukrito tarp nendrių ir švelniai pūkštelėjo, o Žaliojo Kraujo vandenys prarijo visą raudonį.
  Ariana neprisiminė, kaip nulipo nuo žirgo. Galbūt nukrito. To taip pat neprisiminė. Atsitokėjo keturpėsčia, rankomis ir keliais įsirėmusi į smėlį, tirtėdama, kūkčiodama ir vemdama vakarienę. Ne, tespėjo pagalvoti ji, ne, niekas neturėjo nukentėti, juk viskas buvo taip stropiai suplanuota. Ir tada išgirdo Erėją Hotą visa gerkle šaukiant:
  — Paskui jį! Neleiskite jam pasprukti. Paskui jį!
  Mirsela buvo ant žemės, ji raudojo, drebėjo, rankomis buvo užsidengusi išbalusį veidą, o jai tarp pirštų sruvo kraujas. Ariana nieko nesuprato. Vieni vyrai ropštėsi ant arklių, kiti spietėsi aplink ją ir jos bendrakeleivius, bet visa tai atrodė kažkaip… beprasmiška. Ji tikriausiai sapnavo siaubingą, kruviną sapną. Tai negali būti tikrovė. Netrukus pabusiu irjuoksiuosi iš tų susapnuotų baisumų.
  Kai jie rišo rankas už nugaros, Ariana nesipriešino. Vienas iš sargybinių šiurkščiai ją kilstelėjo, kad atsistotų. Jis vilkėjo jos tėvo spalvų drabužiais. Kitas pasilenkęs ištraukė už jos bato aulo užkištą svaidomąjį peilį, kurį Arianai buvo padovanojusi pusseserė, ledi Naima.
  Erėjas Hota paėmė iš sargybinio ginklą ir suraukęs antakius į jį žvilgtelėjo.
  — Princas liepė sugrąžinti tave į Saulės Ietį, — pasakė jis. Jo skruostai ir kakta buvo aptaškyti Ario Oukharto krauju. — Apgailestauju, mažoji princese.
  Ariana pakėlė ašaromis paplūdusį veidą.
  — Kaip jis sužinojo? — paklausė ji kapitono. — Buvau tokia atsargi. Kaip jis sužinojo?
  — Kažkas jam pasakė, — gūžtelėjo Hota. — Visada kas nors pasako.

  # Arija

  Kiekvieną naktį prieš užmigdama ji į pagalvę murmėdavo savo maldą.
  „Sere Gregori, — sakydavo, — Dunsenai, Rafai Meiluti, sere Ilinai, sere Merinai, karaliene Sersėja…“ Būtų šnabždėjusi ir Perkėlos Frėjų vardus, jei tik būtų juos žinojusi. Vieną dieną aš juos sužinosiu, tarė ji sau, ir tada visus tuos žmones nužudysiu.
  Juodo ir Balto namuose nebuvo įmanoma šnabždėti taip tyliai, kad niekas negirdėtų.
  — Vaike, — vieną dieną tarė malonusis vyras, — kokius vardus kiekvieną vakarą kartoji?
  — Nekartoju jokių vardų, — išsigynė ji.
  — Meluoji, — pareiškė jis. — Kai bijo, visi meluoja. Vieni daugiau, kiti mažiau. O kai kurie įsikimba į vieną vienintelį melą ir kartoja jį taip dažnai, jog pradeda tikėti, kad tai tiesa, nors… giliai širdyje visada žino, kad tai melas, be to, jis visuomet atsispindi jų veiduose. Papasakok man apie tuos vardus. Arija prikando lūpą.
  — Tai visai nesvarbu.
  — Svarbu, — atkakliai laikėsi savo nuomonės malonusis vyras. — Papasakok, mergaite.
  Papasakok, o jei ne, mes tave iš čia išvarysime, Arija suprato iš tiesų jį sakant.
  — Tai žmonės, kurių nekenčiu. Žmonės, kuriems trokštu mirties.
  — Šiuose namuose tokių maldų girdime daugybę.
  — Žinau, — linktelėjo Arija.
  Kartą Džakenas Hagaras išmokė ją trijų tokių maldų. Man tik reikėjo jas pašnibždėti…
  — Ar dėl to pas mus ir atkeliavai? — toliau klausinėjo malonusis vyras. — Kad išmoktum mūsų meno ir galėtum nužudyti tuos žmones, kurių taip nekenti?
  Arija nežinojo, ką jam atsakyti.
  — Galbūt.
  — Tuomet atėjai ne ten, kur reikia. Ne tavo galioje spręsti, kas gyvens, o kas mirs. Ši dovana priklauso Jam, Daugiaveidžiui. Mes esame tik jo tarnai, prisiekę vykdyti jo valią.
  — Hm… — Arija pažvelgė į pasieniuose stovinčias statulas, prie kurių kojų mirguliavo degančios žvakės. — O kuris tai dievas?
  — Kodėl klausi? Jis — tai jie visi, — paaiškino žynys juodais ir baltais drabužiais.
  Savo vardo jis Arijai taip ir nepasakė. Neprisistatė jai ir beglobė mergaitė didelėmis akimis ir sustingusiu veidu, kuris Arijai priminė kitą mergaitę, vardu Kiaunė. Kaip ir Arija, beglobė gyveno šventyklos požemyje kartu su trimis patarnautojais — dviem tarnais vyrais ir virėja, vardu Urna. Urna dirbdama mėgo šnekėti, tik Arija nesuprato nė vieno jos ištarto žodžio. Kiti taip pat arba neturėjo vardų, arba buvo nusprendę jų nesakyti. Vienas tarnas buvo labai senas, kuprotas, kaip lankas sulinkusia nugara. Kitas buvo įraudusiu veidu, plaukų prižėlusiomis ausimis. Arija laikė juos nebyliais, kol neišgirdo meldžiantis. Patarnautojai buvo jaunesni. Vyresnysis buvo maždaug jos tėvo amžiaus; kiti du negalėjo būti daug vyresni už Šansą, kuri kadaise buvo jos sesuo. Patarnautojai taip pat vilkėjo juodus ir baltus drabužius, tik šie buvo be gobtuvų ir juodi kairėje pusėje, o balti dešinėje. Maloniojo vyro ir beglobės mergaitės rūbų spalvos buvo išdėstytos priešingai. Arija gavo tarnaitės drabužius: nedažytos vilnos tuniką, dukslias kelnes, lininius apatinius ir iš audeklo pasiūtas šlepetes.
  Bendrąją kalbą mokėjo tik malonusis vyras.
  — Kas esi? — kasdien klausdavo jis Arijos.
  — Niekas, — atsakydavo ji — Arija iš Starkų giminės, Arija Nenuorama, Arija Arkliaveidė. Dar ji buvo Arė ir Kiaunė, Bandelė ir Druskė, taurininke Nen, pilkoji pelytė, avis, Harenholo šmėkla, bet… ne iš tiesų, ne širdies gilumoje. Mat širdies gilumoje ji buvo Arija iš Vinterfelo, lordo Edardo Starko ir ledi Ketlinos duktė, kadaise turėjusi brolių, kurių vardai buvo Robas, Branas ir Rikonas, seserį, vardu Sansa, didvilkę Naimiriją ir netikrą brolį, Joną Snou. Giliai širdyje ji buvo ne šiaip sau mergaitė, bet… ne tokio atsakymo laukė malonusis vyras.
  Nemokėdama čionykštės kalbos, su kitais Arija susikalbėti negalėjo. Bet ji klausėsi žmonių ir, dirbdama jai patikėtą darbą, tyliai kartojo girdimus žodžius. Nors ir aklas, jauniausias patarnautojas rūpinosi žvakėmis. Jis eidavo per šventyklą avėdamas minkštomis šlepetėmis, apsuptas murmėjimo senų moterų, kasdien ateinančių čia pasimelsti. Net ir nieko nematydamas, jis visuomet žinodavo, kurios žvakės užgesusios.
  — Tas vaikinas vadovaujasi uosle, — kartą paaiškino malonusis vyras. — Be to, ten, kur dega žvakė, oras šiltesnis.
  Jis paragino Ariją užsimerkti ir pačiai patirti tą jausmą.
  Rytais, prieš pusryčius jie melsdavosi suklaupę aplink tylų, juodą baseinėlį. Kartais maldai vadovaudavo malonusis vyras. Kitomis dienomis tai darydavo beglobė. Arija mokėjo vos kelis žodžius bravosiečių kalba, — tuos, kurie sutapo su plačiausiai paplitusios valyrų kalbos žodžiais. Todėl Daugiaveidžiui dievui ji kalbėjo savo maldą, kuri skambėjo taip: „Sere Gregori, Dunsenai, Rafai Meiluti, sere Ilinai, sere Merinai, karaliene Sersėja…“ Ji melsdavosi tylomis. Jei Daugiaveidis dievas buvo tikras dievas, jis turėjo ją išgirsti.
  Į Juodo ir Balto namus šio dievo garbintojai ateidavo kasdien. Dauguma iš jų įžengdavo ir sėdėdavo vieni; prie vieno kito altoriaus uždegdavo žvakių, melsdavosi prie baseinėlio, kartais verkdavo. Kai kurie atsigerdavo iš juodos taurės ir eidavo miegoti; bet dauguma negerdavo. Čia nebuvo pamaldų ir neskambėjo nei paprastos, nei šlovinančios giesmės dievo rūstybei numaldyti. Šventykla niekuomet nebūdavo pilna. Kartais Daugiaveidžio dievo garbintojas pareikšdavo norintis šventoriuje pasimatyti su žyniu, bet tai nutikdavo nedažnai.
  Pasieniais stovėjo trisdešimt skirtingų, žvakių apsuptų dievų. Arija atkreipė dėmesį, kad senės labiausiai mėgo Verkiančią Moterį; turtingiems vyrams labiau patiko Nakties Liūtas, vargšams — Keliautojas su Gobtuvu. Kareiviai degdavo žvakes Bakalonui, Blyškiajam Vaikui, jūrininkai — Blausiai kaip Mėnulis Mergelei ir Juodajam Karaliui. Pašalietis taip pat turėjo savo šventovę, bet pas jį beveik niekas neateidavo. Dažniausiai jam prie kojų mirguliavo tik viena žvakė. Malonusis vyras paaiškino, kad tai nesvarbu.
  — Jis turi daug veidų ir daug ausų, kuriomis klausosi.
  Kalva, ant kurios dunksojo šventykla, buvo išvarpyta daugybės uoloje iškirstų takų. Pirmo aukšto celėse miegojo žyniai ir patarnautojai, o antrojo — Arija ir tarnai. Į žemiausią, trečią aukštą buvo draudžiama kelti koją visiems, išskyrus žynius. Mat ten buvo šventa vieta.
  Kai nedirbdavo, Arija galėjo laisvai vaikštinėti — ir vaikštinėdavo — po šventyklos požemius ir sandėlius, tik neturėjo teisės išeiti iš šventyklos arba leistis į rūsį trečiame aukšte. Ji rado kambarį, pilną ginklų ir šarvų: puošnių šalmų ir keistų senų antkrūtinių, ilgųjų kalavijų, durklų ir peilių, arbaletų ir ilgų iečių su lapo pavidalo antgaliais. Kitas požemis buvo prigrūstas drabužių: storų kailinių ir puikiausių, bent penkiasdešimties spalvų šilkų, suverstų šalia dvokiančių skudurų ir apdriskusių grubaus audimo drapanų. Turi būti ir kambarių su brangenybėmis, nusprendė ji. Arija įsivaizdavo stirtas auksinių lėkščių, pilnus maišus sidabro, mėlynų kaip jūra safyrų ir stambių žalsvų perlų vėrinius.
  Vieną dieną Ariją netikėtai užklupo malonusis vyras ir paklausė, ką ji čia veikia. Mergaitė pamelavo, jog pasiklydo.
  — Meluoji. O blogiausia, kad neįtikinamai. Kas esi?
  — Niekas.
  — Ir vėl meluoji… — atsiduso jis.
  Jei būtų pagavęs meluojančią, Vyžė būtų ją kaip reikiant sumušęs, bet Juodo ir Balto namuose viskas buvo kitaip. Kai padėdama virtuvėje pasipainiodavo po kojomis, Urna kartais taukštelėdavo Arijai šaukštu, bet šiaip niekas nekėlė prieš ją rankos. Jie kelia rankas tik žudyti, dingtelėjo Arijai.
  Su virėja Arija sutarė visai neblogai. Urna įbrukdavo jai į ranką peilį ir pirštu parodydavo svogūną, o Arija jį supjaustydavo. Urna stumtelėdavo ją prie tešlos kauburio, ir Arija ją minkydavo, kol virėja liepdavo liautis („liautis“ buvo pirmas jos išmoktas bravosiečių žodis). Urna paduodavo jai žuvį, ir Arija ją išskrosdavo, išimdavo kaulus ir pavoliodavo virėjos sugrūstuose riešutuose. Kaip paaiškino malonusis vyras, sūrokuose vandenyse aplink Bravoso salą knibždėte knibždėjo įvairiausių žuvų ir vėžiagyvių. Iš pietų į lagūną lėtai rusvus vandenis plukdė upė, vingiuojanti per didžiulius, seklius, potvynio vandens paliktus, meldais apžėlusius dumblinus plotus. Tose vietose netrūko jūrų moliuskų ir širdučių, midijų ir muskažuvių, varlių ir vėžlių, dumblinių ir leopardinių krabų bei krabų laipiotojų, raudonųjų, juodųjų ir dryžuotųjų ungurių, nėgių ir austrių. Visos šios gėrybės dažnai puikuodavosi ant išdrožinėto medinio stalo, prie kurio valgydavo Daugiaveidžio dievo tarnai. Kartais vakarienei patiekiamą žuvį Urna pagardindavo jūros druska ir grūstais pipirais, o kartais išvirdavo ungurių su kapotais česnakais. Ypatingomis progomis virėja paskanindavo valgį net šafranu. Pyragėliui čia patiktų, pagalvojo Arija.
  Vakarienė buvo mėgstamiausias jos laikas. Arija jau neprisiminė, kada vakarais eidavo miegoti tuščiu pilvu. Būdavo vakarų, kai malonusis vyras leisdavo Arijai klausinėti. Kartą ji pasiteiravo, kodėl visi į šventyklą ateinantys žmonės atrodo tokie taikingi; mat jos namuose mirti žmonės labai bijojo. Arija prisiminė, kaip verkė tas spuoguotas ginklanešys, kai ji suvarė jam į pilvą durklo geležtę, ir kaip seras Eimoris Lorčas maldavo pasigailėti, kai Ožys liepė įmesti jį į meškos duobę. Prisiminė ji ir kaimą prie Dievų Akies, kurio gyventojai, vos tik Kutulis ėmė reikalauti aukso, paleido gerkles rėkti, klykti ir inkšti.
  — Mirtis — ne pats baisiausias dalykas, — atsakė malonusis vyras. — Tai Jo dovana mums, visų troškimų ir kančių pabaiga. Gimimo dieną Daugiaveidis dievas kiekvienam iš mūsų siunčia juodąjį angelą, lydintį mus per gyvenimą. Kai mūsų nuodėmės ir kančios tampa per didele našta, angelas paima mus už rankos ir išsiveda į nakties šalį, kur žvaigždės spindi gerokai ryškiau nei čia. Tie, kurie ateina atsigerti iš juodosios taurės, ieško savo angelų. Jei tie žmonės bijo, žvakės juos paguodžia. Apie ką galvoji, uosdama degančių žvakių aromatą, mano vaike?
  Apie Vinterfelų, būtų galėjusi pasakyti Arija. Užuodžiu sniegų, dūmus ir pušų spyglius. Užuodžiu arklides. Užuodžiu Hodoro juokų, pratybų aikštėje besikaunančius Jonų ir Robų, ir Šansų, dainuojančių apie kažkokių kvaišų gražuolę mergelę. Užuodžiu kriptas, kur sėdi akmeniniai karaliai, užuodžiu kepamų karštų duonų, užuodžiu dievų giraitę. Užuodžiu savo vilkę, jos kailį, tarsi ji tebebūtų šalia.
  — Nieko neužuodžiu, — atšovė Arija norėdama pažiūrėti, ką jis pasakys.
  — Meluoji, — tarė vyras, — bet, jei nori, gali ir toliau saugoti savo paslaptis, Arija iš Starkų giminės. — Šis vyras taip ją vadindavo tik tuomet, kai būdavo ja nepatenkintas. — Juk žinai, kad gali palikti šventyklą. Nesi viena iš mūsų, bent jau kol kas. Gali grįžti namo kada tik panorėjusi.
  — Sakei, kad, jei išeisiu, grįžti nebegalėsiu.
  — Tai tiesa.
  Šie žodžiai Ariją nuliūdino. Ir Sirijus taip sakydavo, prisiminė ji. Nuolatos tai kartodavo. Sirijus Forelis išmokė ją naudotis Adata ir dėl jos žuvo.
  — Nenoriu išeiti.
  — Tuomet pasilik, tik nepamiršk, kad… Juodo ir Balto namai — ne našlaičių prieglauda. Visi po jų stogu gyvenantys žmonės privalo tarnauti. Kaip mes čia sakome, Valar dohaeris. Jei nori, lik, bet žinok, kad reikalausime iš tavęs klusnumo. Nuolatinio ir besąlygiško. Jei negali paklusti, turi išeiti.
  — Galiu paklusti.
  — Pažiūrėsime.
  Arija ne tik padėdavo Urnai, bet turėjo ir kitų užduočių. Šluodavo šventyklos grindis; patarnaudavo prie stalo ir pilstydavo gėrimus; rūšiuodavo krūvas mirusiems priklausiusių drabužių, tuštino jų kapšus ir skaičiuodavo stirtas keistų monetų. Kas rytą ji žingsniuodavo šalia maloniojo vyro, kuris ^apeidavo šventyklą ieškodamas mirusiųjų. Tyli kaip šešėlis, prisiminusi Sirijų sakydavo sau Arija. Ji nešdavo žibintą storomis geležies durelėmis. Prie kiekvienos nišos praverdavo dureles ir jiedu patikrindavo, ar joje nėra lavonų.
  Rasti mirusiuosius buvo visai nesunku. Jie ateidavo į Juodo ir Balto namus, valandą, dieną arba metus pasimelsdavo, tada išgerdavo saldaus juodo vandens iš baseinėlio ir išsitiesdavo ant akmeninės lovos, stovinčios už kurio nors dievo. Paskui užsimerkdavo, užmigdavo ir jau niekada nepabusdavo.
  — Daugiaveidžio dievo dovana gali turėti daugybę pavidalų, — sakydavo jai malonusis vyras, — bet čia ji visuomet švelni.
  Jiedviem radus velionį, jis pasimelsdavo, įsitikindavo, jog gyvybė tikrai apleido kūną, o tada Arija nuėjusi pakviesdavo tarnus, kurių darbas buvo nunešti lavonus į požemius. Tenai šventyklos patarnautojai mirusius išrengdavo ir nuprausdavo kūną. Mirusių žmonių drabužiai, pinigai ir kiti vertingi daiktai keliaudavo į saugyklą, kur būdavo išrūšiuojami. Atšalę jų kūnai būdavo nešami į žemesnę šventovę, į kurią turėjo teisę įžengti tik žyniai; kas ten vykdavo, Arijai nebuvo leista žinoti. Kartą, bevalgant vakarienę, jai kilo siaubingas įtarimas, tad nuleido peilį ir įtariai įsistebeilijo į blyškios balsvos mėsos griežinį. Išvydęs jos veide siaubą, malonusis vyras Ariją nuramino:
  — Tai kiauliena, vaikeli. Tik kiauliena.
  Arijos lova buvo kieta kaip akmuo ir priminė Harenholą bei tą gultą, ant kurio miegojo, kai šveisdavo laiptus Vyžei. Čiužinys buvo prikimštas ne šiaudų, o skudurų ir dėl to gumbuotesnis nei tas, ant kurio ji miegodavo Harenhole, bet, kita vertus, ne toks šiurkštus. Antklodžių jai buvo leista pasiimti tiek, kiek nori: storų, vilnonių, raudonų, žalių ir languotų. Be to, Arija turėjo atskirą celę. Joje mergaitė laikė savo turtą: sidabrinę šakutę, susiplojusią skrybėlę, pirštines be pirštų, dovanotas „Titano dukters“ jūreivių, savo durklą, aulinius batus, diržą, kelias monetas, drabužius, kuriais vilkėjo… Ir Adatą.
  Nors pareigų turėjo tiek, kad laiko pratyboms likdavo labai mažai, ištaikiusi progą Arija tobulino įgūdžius kaudamasi su savo šešėliu, krentančiu nuo uždegtos mėlynos žvakės šviesos. Vieną vakarą atsitiktinai pro šalį ėjusi beglobė mergaitė pamatė Ariją švytruojant kalaviju. Ji nepratarė nė žodžio, bet kitą dieną malonusis vyras palydėjo Ariją į jos celę.
  — Visų šių daiktų privalai atsikratyti, — pareiškė jis, turėdamas omenyje jos mantą.
  Arija pasijuto priblokšta.
  — Šie daiktai mano.
  — O kas tu esi?
  — Niekas.
  Vyras paėmė sidabrinę šakutę.
  — Ji priklauso Arijai iš Starkų giminės. Visi šie daiktai priklauso jai. Čia jiems ne vieta. Ir Arijai čia ne vieta. Jos vardas pernelyg išdidus, o pas mus išdidumui nėra vietos. Mes visi čia tarnai.
  — Aš tarnauju, — įsižeidusi atsakė Arija. Sidabrinę šakutę ji labai mėgo.
  — Tu vaidini tarnaitę, bet giliai širdyje vis tiek esi lordo duktė. Vadiniesi kitais vardais, bet naudojiesi jais taip atsainiai, tarsi vilkėtum sukneles. O po visais tais vardais visuomet slypi Arija.
  — Aš nevilkiu suknelių. Vilkint paiką suknių neįmanoma kautis.
  — O kodėl nori kautis? Ar tu — samdoma žudikė, vaikštinėjanti gatvelėmis ir trokštanti pralieti kraują? — Jis atsiduso. — Prieš gerdama iš šaltos taurės, privalai visą save paaukoti Daugiaveidžiui dievui. Paaukoti savo kūną. Sielą. Visų save. Jei negali prisiversti to padaryti, turi palikti šiuos namus.
  — Geležinė moneta…
  — …buvo mokestis už tai, kad galėtum čia įžengti. Toliau turi mokėti pati, ir labai brangiai.
  — Aukso neturiu.
  — To, ką siūlome, už auksą nenusipirksi. Teks mokėti labai brangiai — visa savimi. Žmonės renkasi įvairius kelius, vedančius per šį ašarų ir kančių slėnį. Mūsų kelias — pats sunkiausias. Nedaugelis gali juo eiti. Tam reikia nepaprastos kūniškos ir dvasinės tvirtybės ir kietos bei stiprios širdies.
  Mano krūtinėje vietoj širdies žioji skylėj pagalvojo ji, be to, daugiau neturiu kur eiti.
  — Aš stipri. Stipri kaip tu. Ir tvirta.
  — Manai, kad čia tau vienintelė vieta, — tarė vyras, tarsi perskaitęs jos mintis. — Klysti. Kokio nors pirklio namuose galėtum rasti geresnę tarnaitės vietą. O gal mieliau taptum kurtizane, kad apie tavo grožį būtų kuriamos dainos? Tik tark žodį ir išsiųsime tave pas Juodąjį Perlą arba Prieblandos Dukterį. Miegosi ant rožių žiedlapių, vilkėsi šilkines, einant šiugždančias suknias ir įtakingi lordai maldaus tavo mergystės kraujo. O jei trokšti šeimos ir vaikų, tik pasakyk ir rasime tau vyrą. Kokį nors sąžiningą pameistrį, turtingą senį, jūrininką — ką tik panorėsi.
  Bet Arija nieko nenorėjo. Ji nepratarė nė žodžio, tik papurtė galvą.
  — O gal svajoji apie Vesterosą, mergaite? Rytoj į Kirų miestą, Prieblandos Slėnį, Karaliaus Uostą ir Tirošį išplaukia Luko Presteino „Šviesioji ledi“. Gal jos denyje rasti vietos ir tau?
  — Ką tik atvykau iš Vesteroso. — Kartais Arijai atrodydavo, kad nuo tos dienos, kai paspruko iš Karaliaus Uosto, praėjo visa amžinybė, o kartais, — kad tai nutiko vakar, bet ji tvirtai žinojo nenorinti ten grįžti. — Jei nepageidaujate manęs čia matyti, išeisiu, bet tikrai nekeliausiu tenai.
  — Ko noriu aš, visiškai nesvarbu, — tarė malonusis vyras. — Gal Daugiaveidis dievas atvedė tave čionai, kad būtum Jo įrankis, bet, žiūrėdamas į tave, matau tik vaiką ir… dar blogiau — mergaitę. Per šimtus metų daug kas tarnavo Jam, Daugiaveidžiui, tačiau vos keli Jo tarnai buvo moterys. Moterys teikia pasauliui gyvybę. O mes duodame mirties dovaną. Niekas negali daryti ir viena, ir kita.
  Jis mėgina mane įbauginti, toptelėjo Arijai, kaip ir aną kartą, kai parodė kirminą.
  — Tai man visai nerūpi.
  — O turėtų rūpėti. Jei pasiliksi, Daugiaveidis dievas atims iš tavęs ausis, nosį ir liežuvį. Atims tavo liūdnas, pilkas ir tiek daug mačiusias akis. Jis atims tau plaštakas ir pėdas, kojas ir rankas, taip pat intymią kūno vietą. Pasiglemš tavo viltis ir svajones, meilę ir neapykantą. Tie, kurie pradeda tarnauti Jam, turi atsižadėti visko, kas anksčiau buvo neatskiriama jų asmenybės dalis. Ar galėsi tai padaryti? — Vyras pirštais suėmė jai smakrą ir atidžiai pažvelgė į akis, — taip atidžiai, kad Arija net suvirpėjo. — Ne, — pridūrė jis, — nemanau, kad galėsi.
  Arija nustūmė jo ranką.
  — Jei norėčiau, galėčiau.
  — Taip kalba Arija iš Starkų giminės, kapinių kirminų valgytoja.
  — Galiu atsisakyti visko, ko tik panorėsiu!
  Vyras mostelėjo į jos mantą.
  — Tai pradėk nuo visų šių daiktų.
  Tą vakarą, po vakarienės, Arija grįžo į savo celę, nusivilko drabužį, pašnibždomis ištarė visus vardus, bet bluosto sudėti negalėjo. Kramtydama lūpą, ji vis vartėsi ant skudurų prikimšto čiužinio. Jautė, kad ten, kur kadaise buvo širdis, dabar žioji tuštuma.
  Vidurnaktį ji vėl atsikėlė, apsivilko Vesterose dėvėtus drabužius ir prisijuosė kardasaitį. Prie vieno klubo jai kabojo Adata, prie kito — durklas. Užsidėjusi skrybėlę nulėpusiais kraštais, užsikišus! už kardasaičio pirštines be pirštų ir laikydama sidabrinę šakutę, Arija tyliai užlipo laiptais. Arijai iš Starkų giminės čia nėra vietos, tarė sau ji. Arijos vieta buvo Vinterfele, o Vinterfelas… buvo sunaikintas. Sningant ir pučiant baltiems vėjams, vienišas vilkas miršta, o gauja lieka gyva. Tik ji neturėjo gaujos. Jos gaują išžudė jie — seras Ilinas, seras Merinas ir karalienė, — o kai ji pamėgino suburti naują, visi jos nariai išsilakstė: ir Pyragėlis, ir Gendris, ir Jorinas, ir Lomis Žaliarankis, ir net Harvinas, kuris tarnavo jos tėvui. Arija stumtelėjo duris ir pro jas žengė į naktį.
  Nuo tos dienos, kai peržengė šventyklos slenkstį, dabar ji pirmą kartą išėjo į lauką. Dangus buvo apsiniaukęs, žemę nelyginant nuspurusi balsva antklodė gaubė rūkas. Šiek tiek toliau, dešinėje, Arija išgirdo nuo kanalo sklindantį irklo pliauškėjimą. Bravosas, „Paslaptingasis Miestas } pagalvojo ji. Šis pavadinimas miestui labai tiko. Ji vogčia nulipo stačiais laiptais ir, brisdama per rūko draiskanas, pasiekė dengtą prieplauką. Ūkana buvo tokia tiršta, kad Arija negalėjo įžiūrėti vandens, tik girdėjo bangas, švelniai besiplakančias į akmeninius polius. Tolumoje ūkaną rėžė blausi šviesa; ji pamanė, jog tai — naktinis laužas raudonųjų žynių šventykloje.
  Tebelaikydama rankoje sidabrinę šakutę, prie kanalo krašto Arija sustojo. Visa šakutė buvo nukaldinta iš tikro sidabro. Tai ne mano šakutė. Jis davė jų Druskei. Arija neryžtingai ją numetė, išgirdo negarsų pliumptelėjimą ir šakutė nuskendo.
  Tada atėjo eilė skrybėlei nusvirusiais kraštais ir pirštinėms. Šie daiktai taip pat priklausė Druskei. Iš kapšelio Arija iškratė į delną monetas; septynis sidabrinius elnius, devynias varines žvaigždes, kelis grašius ir dar smulkesnes monetas. Švystelėjo į vandenį ir jas. Tada įmetė į kanalą batus. Šie pliūkštelėjo garsiausiai. Paskui juos nuskriejo durklas, — tas pats, kurį ji pasiėmė iš šaulio, maldavusio Skaliką pasigailėjimo. Kanale atsidūrė ir jos kardasaitis. Ir apsiaustas, ir tunika, ir kelnės, ir net apatiniai drabužiai. Viskas, išskyrus Adatą.
  Arija stovėjo prieplaukos gale išblyškusi, pašiurpusia oda, virpėdama rūke. Rankoje laikoma Adata, rodės, jai kažką šnabždėjo. Durk jiems smaigaliUy kuždėjo kalavijas, ir nesakyk Šansai! Ant kalavijo geležtės buvo matyti Mikėno palikta žymė. Tai tik kalavijas. Jei Arijai būtų prireikę kalavijo, šventyklos požemiuose būtų radusi jų šimtus. Adata buvo per maža, kad galėtų būti vadinama tikru kalaviju, ji, galima sakyti, tebuvo žaislas. Kai Jonas nukaldino jai Adatą, Arija dar buvo maža paika mergaitė.
  — Tai tik kalavijas, — šį kartą garsiai ištarė ji.
  Tačiau… tai buvo netiesa.
  Adata buvo Robas, Branas ir Rikonas, jos motina ir tėvas, ir net Sansa. Adata buvo pilkos Vinterfelo sienos ir jo žmonių juokas. Adata buvo vasaros sniegas, Senosios auklės istorijos, širdamedis raudonais lapais ir bauginančiu veidu, šiltas žemės ir sodo žolės kvapas ir garsas šiaurės vėjo, trankančio jos kambario langines. Adata buvo Jono Snou šypsena. Jis taršydavo man plaukus ir vadindavo „sesute“, prisiminė Arija ir staiga jos akyse pasirodė ašaros.
  Kalno vyrams paėmus ją į nelaisvę, kalaviją pasivogė Poliveris, bet, kai jiedu su Skaliku įžengė į užeigą kryžkelėje, paaiškėjo, jog kalavijas ten. Dievai norėjo, kad jį turėčiau. Ne Septynetas, ne Jis, Daugiaveidis, o jos tėvo dievai — senieji šiaurės dievai. Daugiaveidis dievas gali pasiimti viską, pagalvojo Arija, tik ne kalaviją.
  Nuoga, tarsi ką tik gimusi, ji užtapnojo laiptais, rankose spausdama Adatą. Įveikus pusę laiptų, vienas iš jos užmintų akmenų krustelėjo. Arija priklaupė ir pirštais ėmė gremžti aplink jo kraštus. Iš pradžių akmuo nepasidavė, bet ji atkakliai darbavosi toliau, nagais ardama trupantį kalkinį skiedinį. Pagaliau akmuo sujudėjo. Arija įsikibo į jį abiem rankomis ir dejuodama iš visų jėgų trūktelėjo. Jai prieš akis atsivėrė ertmė.
  — Čia būsi saugi, — tarė ji Adatai. — Be manęs, niekas daugiau nežinos, kur esi. — Ji įgrūdo kalaviją ir jo makštis į ertmę po laiptų pakopa, o tada vėl užstūmė akmenį, kad neišsiskirtų iš visų kitų akmenų. Lipdama į šventyklą, suskaičiavo pakopas, kad žinotų, kur rasti ginklą. Mat galėjo būti, kad vieną gražią dieną jai vėl prireiks Adatos. — Vieną gražią dieną… — sušnabždėjo ji sau.
  Arija nė žodžiu neužsiminė maloniajam vyrui, ką padarė, bet jis ir taip viską žinojo. Kitą vakarą po vakarienės jis atėjo į jos celę.
  — Vaikeli, — tarė, — eikš, pasėdėk su manimi. Noriu tau papasakoti istoriją.
  — Kokią istoriją? — nepatikliai paklausė ji.
  — Istoriją apie mūsų ištakas. Jei tapsi viena iš mūsų, bus geriau, jei žinosi, kas mes tokie ir iš kur atsiradome. Galbūt žmonės puse lūpų pasakoja apie beveidžius Bravoso vyrus, bet mes esame senesni už Paslaptingąjį Miestą. Mes gyvenome anksčiau, nei iškilo Titanas, nei buvo demaskuotas Uteras, gyvenome anksčiau už Įkūrimą. Mes klestėjome Bravose, apgaubti šiaurės rūkų, tačiau kilę esame iš Valyrijos, iš vargšų vergų, plušėjusių giliose kasyklose po Keturiolika Liepsnų, kurios kadaise nušviesdavo Friholdo naktis. Dauguma kasyklų — tai drėgnos ir šaltos vietos, iškirstos niūriose požeminėse uolose, bet Keturiolika Liepsnų buvo gyvi kalnai, išvagoti išsilydžiusio akmens gyslų ir turintys ugnines širdis. Tad senosios Valyrijos kasyklos visuomet buvo karštos ir kuo gilesnės buvo šachtos, tuo jose buvo karščiau. Vergai liedavo prakaitą tarsi krosnyje. Akmenys aplink juos buvo tokie karšti, jog negalėjo prie jų prisiliesti. Oras dvokė siera ir, vergams jį įkvepiant, degino plaučius. Be to, kad ir kokie stori būdavo sandalų padai, jiems nudegdavo ir pūslėm nueidavo pėdos. Kartais, kai ieškodami aukso kiaurai prakirsdavo sieną, imdavo veržtis garai arba verdantis vanduo, arba rasdavo besilydančius akmenis. Kai kurių šachtų lubos buvo tokios žemos, kad vergai negalėjo stovėti išsitiesę ir jiems tekdavo lenktis arba ropoti. Be to, toje raudonoje tamsoje buvo kirmių.
  — Žemės kirminų? — suraukusi antakius pasitikslino Arija.
  — Ugnies kirmių. Kai kas sako, kad jie buvo panašūs į drakonus, mat kirmiai taip pat pučia ugnį. Tik, užuot sklandę danguje, jie braudavosi per uolienas ir žemę. Pasak senų legendų, Keturiolikoje Liepsnų kirmių buvo dar prieš pasirodant drakonams. Kirmių jaunikliai ne didesni už liesą tavo ranką, bet ilgainiui jie gali užaugti milžiniški ir… nemėgsta žmonių.
  — Ar jie žudė vergus?
  — Šachtose, ten, kur uolienos buvo įskilusios arba gausiai išvarpytos skylių, dažnai būdavo randama sudegusių ir apanglėjusių kūnų. Ir vis dėlto kasyklos vis gilėjo. Vergai žūdavo dešimtimis, bet jų šeimininkams tai buvo nė motais. Raudonas ir geltonas auksas bei sidabras buvo vertinami labiau už vergų gyvybę, mat vergai Friholde buvo pigūs. Per karą valyriečiai pasiėmė jų tūkstančius. Taikos metu jie vergus augino ir jais rūpinosi ir tik patys blogiausi būdavo siunčiami mirti raudonoje tamsoje.
  — Ar vergai nesukilo ir nekovojo?
  — Kai kurie mėgino, — linktelėjo malonusis vyras. — Maištai kasyklose buvo gana dažni, bet vergai ne kažin ką tepasiekė. Senojo Friholdo drakonų lordai puikiai išmanė burtus ir prasčiokai tokio pavojaus vengė. Beveidis Vyras buvo pirmasis, neišsigandęs jų raganysčių.
  — Kas jis buvo? — nespėjusi gerai pagalvoti, leptelėjo Arija.
  — Niekas, — atsakė vyras. — Vieni sako, kad jis pats buvo vergas. Kiti tvirtina jį buvus žemvaldžio sūnų, kilusį iš kilmingos giminės. Atsiras ir tokių, kurie tau sakys, kad jis buvo prižiūrėtojas, pasigailėjęs savo globotinių. O tiesa yra ta, kad niekas nieko tikrai nežino. Kad ir kas buvo tas vyras, jis vaikštinėjo tarp vergų ir girdėdavo šiuos meldžiantis. Kasyklose prakaitą liejo daugybės tautybių žmonės ir kiekvienas iš jų meldėsi savo dievui ir savo kalba, tačiau visi prašė to paties. Jie meldė laisvės ir kad baigtųsi kančios. Suprantamo ir paprasto dalyko. Bet jų dievai neatsiliepė, o vergai ir toliau kentėjo. „Ar visi jų dievai kurti?“ — stebėjosi tas vyras, kol… vieną naktį raudonoje tamsoje jam šmėstelėjo išganinga mintis.
  Visi dievai turi savo įrankių — vyrų ir moterų, kurie jiems tarnauja ir padeda vykdyti jų valią žemėje. Vergai šaukėsi ne šimto skirtingų dievų, kaip iš pirmo žvilgsnio atrodė, o vieno dievo, turinčio šimtą veidų, o jis… buvo to dievo įrankis. Tą pačią naktį jis pasirinko nelaimingiausią iš vergų, uoliausiai meldusį laisvės, ir jį išvadavo. Tai buvo pirmoji dovana.
  Arija nejučia pasitraukė nuo maloniojo vyro.
  — Jis nužudė vergą7, — Tai atrodė neteisinga. — Jam derėjo nužudyti vergų šeimininkus!
  — Tą dovaną jis įteikė ir vergų šeimininkams, bet… apie tai papasakosiu tau rytoj. Tai pati geriausia istorijos dalis, kurios dar niekam nesu pasakojęs. — Pakreipęs galvą jis paklausė: — O kas esi tu, mergaite?
  — Niekas.
  — Meluoji.
  — Iš kur žinai? Ar tu burtininkas?
  — Nereikia būti burtininku, kad atskirtum tiesą nuo melo, nebent esi aklas. Pakanka išmokti perprasti žmogaus veido išraišką. Pažvelgti jam į akis. Į burną. Į raumenis tarp žandikaulio ir ausies ir tarp sprando bei pečių. — Ir vyras dviem pirštais švelniai ją palietė. — Kai kurie melagiai mirksi. Kiti spokso nemirksėdami. Treti nusuka akis. Kai kurie laižo lūpas. O dauguma, prieš ištardami melagingus žodžius, delnu prisidengia burną, tarsi norėdami nuslėpti apgavystę. Kiti ženklai būna sunkiau pastebimi, bet jų visuomet yra. Apsimestinė ir nuoširdi šypsena gali atrodyti labai panašios, bet iš tiesų skiriasi kaip sutema nuo aušros. Ar gebi atskirti sutemą nuo aušros?
  Arija linktelėjo, nors ir nebuvo tikra, ar gebėtų.
  — Vadinasi, gali išmokti atskirti melą… O kai išmoksi, niekas nieko negalės nuo tavęs nuslėpti.
  — Išmokyk mane.
  Jei būtinai reikės, ji ir toliau bus niekuo. Mat niekas neturi širdies vietoje tuščios ertmės.
  — Ji tave visko išmokys, — prie durų pasirodžius beglobei mergaitei, tarė malonusis vyras. — Pirmiausia — Bravoso kalbos. Kokia iš tavęs nauda, jei nemoki kalbėti ir nieko nesupranti? O tu išmokysi ją savo kalbos. Jūs abi turite mokytis viena iš kitos. Ar sutinki?
  — Sutinku, — linktelėjo Arija ir nuo tos akimirkos tapo Juodo ir Balto namų naujoke. Ji atidavė tarnaitės drabužius ir gavo plačią mantiją — baltą ir juodą, pasiūtą iš minkšto kaip sviestas audinio, primenančio seną, raudoną, kadaise Vinterfele turėtą antklodę. Po mantija ji vilkėjo plono balto lino apatinius ir juodą žemiau kelių siekiančią tuniką.
  Nuo tos dienos ji ir beglobė mergaitė ėmė leisti laiką drauge, liesdamos ir pirštais rodydamos daiktus, stengdamosi išmokyti viena kitą bent kelių žodžių kiekviena savo kalba. Iš pradžių jos mokėsi paprastų žodžių, tokių kaip „taurė“, „žvakė“ ir „batas“; paskui atėjo laikas sudėtingesniems žodžiams, o galiausiai ir sakiniams. Kartą Sirijus Forelis liepė Arijai stovėti ant vienos kojos, kol ši ėmė visa virpėti. Vėliau pasiuntė ją vaikytis kačių. Ji šoko vandens šokį kapodama medžių šakas, tik vietoj kalavijo laikydama rankoje lazdą. Visa tai buvo sunku, bet mokytis kalbos pasirodė esą dar sunkiau.
  Net siūti įdomiau nei mokytis kalbų, tarė sau Arija po vakaro, kai pamiršo pusę žodžių, kuriuos manė jau išmokusi, o kitą pusę ištarė taip klaikiai, kad beglobė mergaitė ėmė iš jos juoktis. Mano sakiniai kreivi ir šleivi, kokie kadaise buvo dygsniai. Jei ta mergaitė nebūtų buvusi tokia mažutė ir sulysusi, Arija būtų išmalusi jai kvailą snukį. Bet, užuot taip ir padariusi, tik prikando lūpą. Aš per kvaila išmokti ir per kvaila mesti šį reikalą.
  Bendrosios kalbos beglobė mergaitė mokėsi sparčiau. Vieną dieną per vakarienę ji atsisuko į Ariją ir paklausė:
  — Kas tu?
  — Niekas, — bravosiečių kalba atsakė Arija.
  — Meluoji, — tarė beglobė mergaitė. — Turėtum meluoti labiau geriau.
  Arija nusijuokė.
  — “Labiau geriau“? Turbūt norėjai pasakyti tiesiog „geriau“, kvailute.
  — Geriau, kvailute. Aš tau parodysiu.
  Kitą dieną jos pradėjo žaisti melagių žaidimą: paeiliui užduodavo viena kitai klausimus. Kartais jiedvi atsakydavo tiesą, o kartais meluodavo. Ta, kuri klausdavo, turėdavo pasakyti, ar atsakymas teisingas, ar ne. Beglobė mergaitė, rodės, visuomet žinojo, kaip yra iš tiesų. O Arijai teko spėlioti. Dažniausiai spėdama ji apsirikdavo.
  — Kiek tau metų? — bendrąja kalba paklausė jos beglobė mergaitė.
  — Dešimt, — atsakė Arija ir pakėlė visus dešimt pirštų. Ji manė esanti dešimties, nors tiksliai buvo sunku pasakyti. Mat bravosiečiai dienas skaičiavo kitaip nei Vesterose gyvenantys žmonės. Kiek Arija žinojo, jos gimimo diena buvo praėjusi.
  Beglobė mergaitė linktelėjo. Arija pasekė jos pavyzdžiu ir, sutelkusi visas bravosiečių kalbos žinias, paklausė:
  — O kiek tau metų?
  Beglobė parodė dešimt pirštų. Paskui dar du kartus po dešimt ir pagaliau šešis. Jos veidas liko ramus kaip vandens paviršius nutykus vėjui. Jai negali būti trisdešimt šešeri, pamanė Arija. Juk ji dar mergaitė.
  — Meluoji, — tarė Arija.
  Tačiau beglobė mergaitė papurtė galvą ir dar kartą parodė tris kartus po dešimt pirštų ir dar šešis. Tada ištarė „trisdešimt šeši“ ir privertė Ariją šiuos žodžius pakartoti.
  Rytojaus dieną Arija papasakojo maloniajam vyrui, ką primygtinai tvirtina beglobė mergaitė.
  — Ji nemeluoja, — tyliai nusijuokęs tarė žynys. — Ta, kurią vadini „beglobe mergaite“, iš tiesų yra moteris, paaukojusi savo gyvenimą Daugiaveidžiui dievui. Ji atidavė Jam visą save, visa, kuo būtų galėjusi tapti, visus savyje turėtus gyvenimus.
  Arija prikando lūpą.
  — Ar ir aš būsiu kaip ji?
  — Ne, — tarė jis, — nebent pati to norėsi. Tokia, kokią ją matai, ši moteris tapo paveikta nuodų.
  Nuodų… Dabar Arija suprato. Kiekvieną vakarą pasimeldusi beglobė išpildavo akmeninio ąsočio turinį į juodojo baseinėlio vandenį.
  Beglobė mergaitė ir malonusis vyras toli gražu nebuvo vieninteliai Daugiaveidžio dievo tarnai. Kartais Juodo ir Balto namuose apsilankydavo ir kitų žmonių. Kad ir tas apkūnus vyrukas nuožmiomis juodomis akimis, kumpa nosimi ir plačia burna, pilna pageltusių dantų. Arba tas, toks griežtas, kuris niekada nesišypsodavo; jo akys buvo blyškios, lūpos putlios ir tamsios. Dar gražuolis vyras, kuris kaskart, kai jį pamatydavo, nešiojo vis kitokios spalvos barzdą ir jo nosis būdavo vis kitokia, bet jis vis tiek atrodydavo gražus. Šie trys atvykdavo dažniausiai, tačiau užsukdavo ir kitų: žvairys, įtaką praradęs lordas ir badmirys. Kartą žvairys ir apkūnusis vyrukas atėjo drauge. Urna nusiuntė Ariją pilstyti jiems gėrimų.
  — Kai nepilstai, turi stovėti tyli kaip akmuo, — įspėjo ją malonusis vyras. — Ar įstengsi?
  — Taip.
  Prieš mokydamasi judėti, turi išmokti būti tyli ir rami, kadaise Karaliaus Uoste mokė ją Sirijus Forelis ir ji šią pamoką išmoko. Harenhole ji tarnavo Ruzo Boltono taurininke ir, jei išlaistydavo vyną, būdavo plakama.
  — Gerai, — tarė malonusis vyras. — O dar geriau būtų, jei būtum akla ir kurčia. Gali išgirsti šnekant visokių dalykų, bet jie turi tau pro vieną ausį įeiti, o pro kitą išeiti. Tiesiog nesiklausyk jų.
  Tą vakarą Arija išgirdo tikrai nemažai, tačiau beveik viskas buvo pasakyta bravosiečių kalba ir ji suprato vos vieną žodį iš dešimties. Tyli kaip akmuo, pakartojo sau ji. Sunkiausia buvo susilaikyti nežiovavus. Paryčiui ji mintimis ėmė klaidžioti visai kitur. Stovėdama ten ir laikydama siaurakaklį ąsotį, įsivaizdavo esanti vilkė, laisvai skuodžianti mėnesienos apšviestu mišku kartu su iš paskos tapsinčia didžiule gauja.
  — Ar visi kiti vyrai — žyniai? — kitą rytą paklausė Arija maloniojo vyro. — Ar tai buvo tikrieji jų veidai?
  — O kaip tu manai, mergaite?
  Ji manė, kad ne.
  — Ar Džakenas Hagaras taip pat žynys? Gal žinai, ar Džakenas grįš į Bravosą?
  — Kas? — visiškai nesuprasdamas, apie ką Arija kalba, paklausė jis.
  — Džakenas Hagaras. Jis man davė tą geležinę monetą.
  — Žmogaus tokiu vardu nepažįstu, vaikeli.
  — Paklausiau jo, kaip pasikeitė veidą, o jis man paaiškino, jog tai padaryti ne sunkiau, nei pasirinkti naują vardą, jei tik žinai, kaip.
  — Jis taip sakė?
  — Ar parodysi man, kaip pasikeisti veidą?
  — Jei taip nori… — Jis pirštais suėmė Arijai smakrą ir pasuko galvą. — Išpūsk skruostus ir iškišk liežuvį.
  Arija išpūtė skruostus ir iškišo liežuvį.
  — Štai. Tavo veidas jau pasikeitė.
  — Ne tai turėjau omenyje. Džakenas naudodavosi burtais.
  — Už visus burtus tenka daug ką paaukoti, vaikeli. Kad taptum tikru burtininku, turi daugelį metų melstis, aukotis ir mokytis.
  — Daugelį metų? — nusiminusi ir nustebusi paklausė ji.
  — Jei tai būtų paprasta, visi būtų burtininkai. Prieš pasileisdama bėgti, turi išmokti vaikščioti. Kam reikia burtų ten, kur pakanka vaidybos triukų?
  — Aš nemoku net ir vaidybos triukų.
  — Tuomet praktikuokis keisti veido išraišką. Po tavo oda yra raumenys. Išmok jais naudotis. Tai — tavo veidas. Tavo skruostai, tavo lūpos ir ausys. Šypsenos ir suraukti antakiai neturėtų užklupti tavęs nelyginant viesulas. Šypsena turi būti tarnaitė ir pasirodyti tik kviečiama. Mokykis valdyti savo veidą.
  — Parodyk man, kaip.
  — Išpūsk skruostus. — Ji išpūtė. — Pakelk antakius. Ne, aukščiau. — Arija padarė kaip liepiama. — Gerai. Pažiūrėsime, ar ilgai tau pavyks išlaikyti tokią veido išraišką. Tikriausiai neilgai. Rytoj vėl pamėgink. Požemiuose rasi myrietišką veidrodį. Atsisėdusi prieš jį kasdien po valandą mokykis. Akis, šnerves, skruostus, ausis, lūpas — viską išmok valdyti. — Jis vėl suėmė jai smakrą. — Kas tu esi?
  — Niekas.
  — Meluoji. Apgailėtinai ir niekingai meluoji, mergaite.
  Kitą dieną ji susirado myrietišką veidrodį, kas rytą bei vakarą sėdėjo prieš jį iš abiejų pusių užsidegusi po žvakę ir vaipėsi. Valdyk savo veidą, kartojo sau Arija, ir tuomet galėsi meluotu.
  Netrukus malonusis vyras liepė jai padėti kitiems patarnautojams ruošti lavonus. Šis darbas nė iš tolo nebuvo toks sunkus, kaip šepečiu šveisti laiptus Vyžei. Kartais, kai numirėlis būdavo stambaus sudėjimo arba apkūnus, Arijai tekdavo įtempti visas jėgas, kad įveiktų jo kūno svorį, bet dauguma mirusiųjų buvo seni ir raukšlėti, vieni kaulai ir oda. Prausdama numirėlius Arija į juos žiūrėjo ir svarstė, kas pastūmėjo šiuos žmones ateiti prie juodojo baseinėlio. Ji prisiminė Senosios auklės pasakotą istoriją apie tai, kaip kartais ilgąją žiemą žmonės, jau atgyvenę savo amžių, pareikšdavo traukiantys į medžioklę. „Jų dukterys pravirkdavo, jų sūnūs nusigręždavo į židinio ugnį, — nuskambėjo jai ausyse Senosios auklės balsas, — bet niekas nemėgindavo jų nei sulaikyti, nei klausti, kokius žvėris jie ketina medžioti tuose giliuose sniegynuose, kaukiant šaltiems vėjams.“ Arija klausė savęs, kažin, ką prieš traukdami į Juodo ir Balto namus savo sūnums ir dukterims sakydavo senieji bravosiečiai?
  Mėnulis pasikeitė du kartus, bet Arija jo net nematė. Ji tarnavo: prausė mirusiuosius, vaipėsi prieš veidrodžius, mokėsi bravosiečių kalbos ir stengėsi nepamiršti, kad yra niekas.
  Vieną dieną ją pasikvietė malonusis vyras.
  — Tavo tartis siaubinga, — pasakė jis, — bet jau išmokai užtektinai žodžių, kad galėtum suprantamai pasakyti, ko nori. Pats metas laikinai mus palikti. Deramai mūsų kalbą išmoksi tik kalbėdama ja kasdien, nuo aušros iki sutemų. Turi išeiti.
  — Kada? — paklausė ji vyro. — Ir kur?
  — Dabar, — atsakė jis. — Išėjusi iš šios šventyklos, rasi daugybę jūroje išsibarsčiusių Bravoso salų. Išmokėme tave žodžių „midijos“, „širdutės“ ir „moliuskai“, ar ne?
  — Išmokėte.
  Ji pakartojo tuos žodžius bravosiečių kalba, kaip įmanydama taisyklingiau.
  Matydamas Arijos pastangas, malonusis vyras šyptelėjo.
  — Bus gerai. Krovinių prieplaukoje, žemiau Nuskendusio Miesto, rasi žuvų pardavėją, vardu Bruską, gerą žmogų skaudama nugara. Jam reikia mergaitės, kuri stumdytų jo karutį ir pardavinėtų uoste stovinčių laivų jūreiviams jo širdutes, moliuskus ir midijas. Tu ir būsi ta mergaitė. Supratai?
  — Taip.
  — O jei Bruskas paklaus, kas tu tokia, ką jam atsakysi?
  — Niekas.
  — Ne. Už šių namų sienų toks atsakymas netiks.
  Arija sutriko.
  — Galėčiau būti Druskė iš Druskos įlankos.
  — Ternesijus Teris ir „Titano dukters“ įgula Druskę pažįsta. Savo kalba išsiskiri iš kitų, tad turi prisistatyti kaip mergaitė iš Vesteroso, tik… manau, kaip kita mergaitė.
  Arija prikando lūpą.
  — Gal galėčiau būti… Katė?
  — Katė… — malonusis vyras susimąstė. — Galėtum. Bravose Kačių pilna. Dar vienos niekas ir nepastebės. Taigi esi Katė, našlaitė iš…
  — Karaliaus Uosto.
  Arija su tėvu du kartus buvo lankiusis Baltajame Uoste, bet Karaliaus Uostą pažinojo geriau.
  — Labai gerai. Tavo tėvas buvo galeros irklininkų vadas. Kai tavo motina mirė, jis pasiėmė tave drauge į jūrą. Kai mirė ir jis, laivo kapitonas neturėjo kur tavęs dėti, todėl išlaipino Bravose. O koks buvo to laivo pavadinimas?
  — “Naimirija“.
  Tą vakarą Arija paliko Juodo ir Balto namus. Prie vieno jos klubo, paslėptas po apsiaustu, — sulopytu ir išblukusiu, tinkamu našlaitei, — kabojo peilis ilga geležte. Batai spaudė jai pirštus, o tunika buvo tokia nuspurusi, kad vėjas košė ją kiaurai. Bet jai prieš akis plytėjo Bravosas. Nakties oras kvepėjo dūmais, druska ir žuvimi. Kanalai buvo kreivi, gatvelės — dar kreivesnės. Arijai einant pro šalį, žmonės smalsiai ją nužvelgdavo, o elgetaujantys vaikai šūkčiojo žodžius, kurių ji nesuprato. Netrukus Arija visiškai pasiklydo.
  — Sere Gregori, — monotoniškai prabilo ji, žingsniuodama per akmeninį, keturių arkų laikomą tiltą. Stabtelėjusi viduryje tilto, ji pamatė Skudurininko uoste prišvartuotų laivų stiebus. — Dunsenai, Rafai Meiluti, sere Ilinai, sere Merinai, karaliene Sersėja…
  Ėmė lyti. Arija užvertė galvą, kad lietaus lašai nupraustų veidą, ir pasijuto tokia laiminga, kad užsimanė šokti.
  — Valar morgulis, — tarė ji, — valar morgulis, valar morgulis.

  # Eleina

  Ir pro langus ėmė plūsti tekančios saulės spinduliai, Eleina atsisėdo ovoje ir pasirąžė. Išgirdusi ją judant, Gretčelė negaišuodama atsikėlė atnešti jai naktinio apsiausto. Per naktį oras kambariuose atvėso. Kai žiema suspaus mus savo gniaužtuose, bus dar blogiau, dingtelėjo jai. Žiemą čia bus šalta kaip kape. Eleina apsivilko apsiaustą ir susijuosė jį diržu.
  — Židinys beveik užgesęs, — atkreipė ji tarnaitės dėmesį. — Būk gera, užmesk dar malkų.
  — Kaip miledi pageidauja… — atsakė senė.
  Eleinos kambariai Mergelės bokšte buvo erdvesni ir prabangesni už mažą miegamąjį, kuriuo ji turėjo tenkintis, kol buvo gyva ledi Lisa. Dabar ji turėjo savo persirengimo kambarį, išvietę ir tašyto balto akmens balkoną, iš kurio atsivėrė vaizdas į visą Slėnį. Kol Gretčelė kūrė židinį, Eleina basa nušlepsėjo per kambarį ir išėjo į lauką. Akmuo po kojomis buvo šaltas, be to, kaip visuomet tokiame aukštyje, pūtė žvarbus vėjas, bet prieš akis atsivėręs vaizdas leido jai trumpai viską pamiršti. Mergelės bokštas iš septynių lieknų Lizdo bokštų buvo pats ryčiausias, tad Eleina matė visą Slėnį, ryto šviesos nutviekstus ir rūko apgaubtus jo miškus, upes ir laukus. Apšviesti ryškios saulės, kalnai atrodė tarsi iš gryno aukso.
  Kaip čia gražu! Aukštai jai virš galvos dunksojo sniego užklota Milžino Ieties viršukalnė — neaprėpiama akmens ir ledo karalija, ant kurios iškyšos stovinti pilis atrodė tarsi nykštukė. Nutįsę nuo bedugnės krašto, to paties, nuo kurio vasarą plūdo Elaizos Ašaros, kabojo dvidešimties pėdų ilgio varvekliai. Danguje virš užšalusio krioklio sklandė sakalas, žydro ryto dangaus fone plačiai ištiesęs melzganus sparnus. Ak, kaip norėčiau ir aš turėti sparnus.
  Ji delnais atsirėmė į meniškai iškaltus akmeninius turėklus ir žvilgtelėjo per jų kraštą. Šešiais šimtais pėdų žemiau Eleina pamatė Dangų ir kalne iškirstus akmeninius, vingiuotus laiptus, pro Sniegą ir Akmenį vedančius iki pat slėnio dugno. Ji pažvelgė į pagrindinį Mėnulio Vartų bokštą ir kitus pilies bokštelius, mažyčius kaip vaikiški žaisliukai. Palei pilies sienas buvo matyti lordų pareiškėjų kariuomenės judėjimas: kariai lindo iš savo palapinių nelyginant skruzdės iš skruzdėlyno. Jeigu jie tikrai būtų skruzdės, pagalvojo ji, galėtume užminti juos ir sutraiškyti.
  Prieš dvi dienas prie kitų lordų prisidėjo jaunasis lordas Hanteris su savo kariuomene. Nestoras Roisas uždarė jiems Vartus, tačiau jo pilies įgulą sudarė mažiau nei trys šimtai vyrų. Kiekvienas iš lordų pareiškėjų atsivedė po tūkstantį karių, o jie buvo šeši. Jų vardus Eleina žinojo taip pat gerai kaip savąjį. Benedaras Belmoras, Strongsongo lordas; Simondas Templtonas, Devynių Žvaigždžių riteris; Hortonas Redfortas, Redforto lordas; Anija Veinvud, Geležinių Ąžuolų pilies ledi; Gilvudas Hanteris, visų vadinamas Jaunuoju lordu Hanteriu, Longbouholo lordas. Ir Jonas Roisas, galingiausias iš jų visų, rūstusis Bronzinis Jonas, Ranestouno lordas, Nestoro pusbrolis ir vyresniosios Roisų giminės atšakos palikuonis. Lisai Arin nukritus ir žuvus, jie visi šeši susirinko Ranestoune, sudarė sąjungą ir prisiekė ginti lordą Robertą, Slėnį ir vienas kitą. Savo pareiškime apie lordą Gynėją jie neužsiminė, bet kalbėjo apie „netinkamą valdymą“, kuriam reikia padaryti galą, taip pat apie „netikrus draugus ir blogus patarėjus“.
  Jai į kojas pūstelėjo šaltas vėjas. Eleina grįžo į vidų išsirinkti suknios, kurią vilkės per pusryčius. Petiras atidavė jai savo velionės žmonos drabužius — daugybę šilkinių, atlasinių ir aksominių suknių, taip pat kailinių, kurių gauti ji niekada nė nesvajojo, tačiau didžioji dalis šių rūbų Eleinai netiko; po daugybės nėštumų, persileidimų ir pagimdytų negyvų kūdikių ledi Lisa labai sustambėjo. Vis dėlto kelios senesnės suknios buvo pasiūtos jaunajai Lisai Tūli iš Riverano, o kitas Gretčelė persiuvo ir pataisė taip, kad tiktų Eleinai, kuri, nors buvo tik trylikos, ūgiu prilygo savo tetai, kai šiai buvo dvidešimt metų.
  Tą rytą Eleinai į akis krito spalvinga, Tūliams būdingų raudonos ir mėlynos spalvos suknia kailiu puoštais rankogaliais ir apačia. Gretčelė padėjo jai įkišti rankas į per dilbius siauras, o per žastus pūstas rankoves ir surišo raištelius ant nugaros, o tada sušukavo ir susegė plaukus. Vakar vakare, eidama miegoti, Eleina vėl juos pasitamsino. Tetos duoti dažai pakeitė šviesiai rusvus Eleinos plaukus ir šie atrodė tamsokai rudi, bet gana greit šaknys vėl įgaudavo vario atspalvį. Ir ką reikės daryti, kai dažai baigsis? Mat jie buvo atgabenti iš Tirošio, iš anapus Siaurosios jūros.
  Leidžiantis laiptais pusryčiauti, Eleiną ir vėl pribloškė Lizde tvyranti mirtina tyla. Jokia kita pilis visose Septyniose Karalystėse nebuvo tokia tyli. Tarnų Lizde buvo nedaug, visi jie buvo seni ir kalbėjo pašnibždomis, kad nesuerzintų jaunojo lordo. Kalno viršūnėje nebuvo nei žirgų, nei lojančių ir urzgiančių skalikų, nei kieme besikaunančių riterių. Net palei balkšvas akmenines sienas vaikščiojančių sargybinių žingsniai atrodė keistai prislopę. Eleina girdėjo vien tarp bokštų besiblaškantį, dejuojantį ir ūžaujantį vėją. Kai ji atvyko į Lizdą, dar girdėjo ir Elaizos Ašarų šniokštimą, bet dabar krioklys buvo užšalęs. Gretčelė sakė, jog ši tyla truks iki pavasario.
  Ryto menėje virš virtuvės Eleina rado lordą Robertą vieną, mediniu šaukštu vangiai maišantį dubenį košės su medumi.
  — Norėjau kiaušinių, — pamatęs ją papriekaištavo berniukas. — Norėjau trijų minkštai virtų kiaušinių ir kelių griežinėlių nugarinės.
  Bet jie neturėjo nei kiaušinių, nei nugarinės. Lizdo aruoduose buvo avižų, kviečių ir miežių, kurių jiems būtų pakakę visiems metams, bet ar gaus šviežio maisto, priklausė tik nuo pavainikės merginos, vardu Mija Stoun, kuri šių gėrybių atgabendavo iš slėnio apačios. Lordams pareiškėjams kalno papėdėje įkūrus stovyklą, Mija niekaip negalėjo prasmukti. Lordas Belmoras, pirmasis iš šešių lordų pasiekęs Vartus, pasiuntė varną ir pranešė Mažajam Pirštui, kad maistą į Lizdą bus draudžiama gabenti tol, kol jis neatsiųs jiems lordo Roberto. Kol kas tai dar nebuvo apgultis, bet iki jos nedaug trūko.
  — Kai atkeliaus Mija, gausi kiaušinių kiek panorėjęs, — pažadėjo mažajam lordui Eleina. — Ji atgabens kiaušinių, sviesto, melionų ir visokių kitokių skanėstų.
  Tačiau berniukas vis tiek liko nepatenkintas.
  — Kiaušinių norėjau šiandien.
  — Mielasis, juk žinai, kad kiaušinių neturime. Prašau, valgyk košę, ji labai gardi.
  Taip tarusi, Eleina pakabino šaukštą košės iš savo dubens.
  Robertas stumdė šaukštą po savo dubenėlį, bet prie lūpų jo taip ir nepakėlė.
  — Aš nenoriu valgyti, — galiausiai nusprendė jis. — Noriu grįžti į lovą. Visą naktį nemiegojau. Vis girdėjau dainuojant. Meisteris Koulmanas davė man migdančio vyno, bet vis tiek girdėjau dainuojant.
  Eleina nuleido šaukštą.
  — Jei kas nors būtų dainavęs, ir aš būčiau girdėjusi. Sapnavai košmarą, ir tiek.
  — Ne, aš nesapnavau. — Lordo Roberto akyse pasirodė ašaros. — Marijonas ir vėl dainavo. Tavo tėvas sako, kad jis miręs, bet tai netiesa.
  — Jis miręs. — Tokios berniuko kalbos Eleiną išgąsdino. Jis mažas ir ligotas, o jei dar ir išprotėjo? — Mielasis Robinai, jis miręs. Marijonas per daug mylėjo tavo ledi motiną ir po to, ką jai padarė, negalėjo gyventi, todėl žengė į dangų. — Kūno nematė nei Eleina, nei, juo labiau, Robertas, bet ji neabejojo, kad dainiaus jau nėra tarp gyvijų. — Jis tikrai miręs.
  — Ir vis dėlto aš kiekvieną naktį jį girdžiu. Net kai užsidarau langines ir užsidedu ant galvos pagalvę. Tavo tėvui derėjo išpjauti jam liežuvį. Liepiau jam tai padaryti, o jis nepaklausė.
  Jam reikėjo dainiaus liežuvio, kad šis prisipažintų.
  — Būk geras berniukas ir valgyk košę, — primygtinai paprašė Eleina. — Maldauju… Dėl manęs…
  — Nenoriu košės. — Robertas sviedė šaukštą į kitą menės galą. Šis atsitrenkė į kabantį gobeleną ir ant balto šilkinio mėnulio paliko košės dėmę. — Lordas nori kiaušinių!
  — Lordas valgys košę ir dar padėkos, — jam už nugaros pasigirdo Petiro balsas.
  Atsisukusi Eleina pamatė jį, kartu su meisteriu Koulmanu stovintį tarpduryje po arka.
  — Turėtum klausyti lordo Gynėjo, milorde, — pasakė meisteris. — Tavo lordai vėliavininkai kopia į kalną pareikšti pagarbos, tad tau reikės jėgų.
  Robertas krumpliais pasitrynė kairę akį.
  — Išsiųskite juos atgal. Nenoriu jų matyti. Jei čia ateis, aš juos paskraidinsiu.
  — Tavo ketinimas labai viliojantis, milorde, tik, gaila, pažadėjau, kad nieko bloga jiems neatsitiks, — tarė Petiras. — Šiaip ar taip, liepti jiems grįžti per vėlu. Dabar jie tikriausiai jau bus pasiekę Akmenį.
  — Kodėl jie nepalieka mūsų ramybėje? — sudejavo Eleina. — Mes jiems nepadarėme nieko bloga. Ko jie iš mūsų nori?
  — Tik lordo Roberto. Jo ir dar Slėnio. — Petiras šyptelėjo. — Jie atvyksta aštuoniese. Jiems vadovauja lordas Nestoras, be to, su jais yra ir Linas Korbrėjus. Seras Linas ne toks žmogus, kad liktų nuošalyje, jeigu jaučia, kad tuoj ims lietis kraujas.
  Jo žodžiai Eleinos baimės toli gražu neišsklaidė. Dvikovose Linas Korbrėjus buvo nužudęs beveik tiek pat vyrų, kiek ir mūšio lauke. Ji žinojo, kad į riterius jis buvo pakeltas per Roberto maištą, kai iš pradžių kovėsi su lordu Jonu Arinu prie Kirų miesto vartų, o vėliau, jau perėjęs į pastarojo pusę, prie Trišakio, kur nužudė Dorno princą Levainą, baltąjį karaliaus sargybos riterį. Petiras papasakojo, kad princas Levainas jau buvo sunkiai sužeistas, kai mūšio banga jį nubloškė paskutiniam šokiui su Nelaiminga Ledi, bet tuoj pat pridūrė:
  — Tačiau Korbrėjui apie tai geriau neužsiminti. Mat tam, kuris užsimena, netrukus suteikiama galimybė keliauti į pragaro menes ir paties Martelio paklausti, kaip viskas buvo iš tiesų.
  Jei bent pusė to, ką Eleina išgirdo iš lordo Roberto sargybinių, buvo tiesa, Linas Korbrėjus buvo pavojingesnis už visus šešis lordus pareiškėjus, kartu sudėtus.
  — Ko jam čia reikia? — paklausė Eleina. — Maniau, Korbrėjai palaiko tavo pusę.
  — Lordas Lajonelis Korbrėjus į mano valdymą žiūri palankiai, — paaiškino Petiras, — bet jo brolis vaikšto savo keliais. Prie Trišakio, kai jųdviejų tėvas sužeistas parkrito, būtent Linas čiupo Nelaimingąją Ledi ir nužudė jo tėvą įveikusį vyrą. Kol Lajonelis nešė senį į užnugarį pas meisterius, Linas puolė dorniečius ne juokais grasindamas kairiajam Roberto kariuomenės sparnui, išardė jų rikiuotę ir nužudė Levainą Martelį. Tad mirdamas senasis lordas Ledi paliko savo jaunėliui sūnui. Lajoneliui atiteko tėvo žemės, titulas, pilis ir visos monetos, bet jis vis tiek jaučiasi taip, tarsi iš jo būtų buvusi atimtaprigimtinė teisė, o seras Linas… Na, Lajonelį jis myli tiek pat, kiek ir mane. Mat pats norėjo vesti Lisą.
  — Man seras Linas nepatinka, — ryžtingai pareiškė Robertas. — Nenoriu jo čia matyti. Išsiųsk jį atgal. Aš niekada nesakiau, kad jis turi teisę ateiti. Tik ne čia. Motina sakydavo, kad Lizdas yra neįveikiamas.
  — Tavo motina mirusi, milorde. Ir kol tau sukaks šešiolika metų, Lizdą valdysiu aš. — Tada Petiras kreipėsi į gerokai gunktelėjusią tarnaitę, stoviniuojančią prie laiptų į virtuvę: — Melą, atnešk mažajam lordui kitą šaukštą. Jis nori suvalgyti savo košę.
  — Nenoriu! Tegul mano košė sau skrenda! — Šį kartą Robertas metė dubenį su visa koše ir medumi. Petiras Beilišas vikriai atšoko į šalį, bet meisteris Koulmanas nebuvo toks mitrus. Medinis dubuo dunkstelėjo jam į krūtinę, o ištiškusi košė apdrėbė pečius ir veidą. Jis suspigo, pamiršęs meisteriui deramą orumą, o Eleina atsisuko norėdama nuraminti mažąjį lordą, bet pavėlavo. Priepuolis jau buvo prasidėjęs. Paskėtriojęs rankomis, Robertas stvėrė pieno pilną ąsotį ir sviedė jį į kitą menės galą. Paskui, mėgindamas atsistoti, stumtelėjo atgal savo krėslą ir aukštielninkas ant jo užvirto. Viena koja pataikė Eleinai į pilvą, ir dar taip skaudžiai, kad jai net kvapą užgniaužė.
  — Ak, tepadeda dievai… — išgirdo ji sakant pasibjaurėjimo neslepiantį Petirą.
  Koše apdrabstytu veidu ir plaukais meisteris Koulmanas priklaupė prie savo globotinio, murmėdamas paguodos žodžius. Vienas košės gumulas lėtai nuslinko jo dešiniu skruostu nelyginant tiršta, pilkšvai rusva ašara. Šis priepuolis ne toks smarkus, kaip pereitas, dingtelėjo Eleinai, mėginančiai neprarasti vilties. Kai drebulys liovėsi, pakviesti Petiro atėjo du sargybiniai žydrais apsiaustais ir sidabriškais šarviniais marškiniais.
  — Veskite jį į lovą ir dėlėmis nuleiskite kraują, — liepė lordas Gynėjas ir aukštesnysis sargybinis paėmė berniuką ant rankų. Ir aš galėčiau nunešti, pagalvojo Eleina. Jis ne sunkesnis už lėlę.
  Prieš sekdamas paskui sargybinius, Koulmanas dar šiek tiek padelsė.
  — Milorde, šį pasitarimą būtų geriausia atidėti kitai dienai. Po ledi Lisos mirties mažąjį lordą ištinka vis smarkesni priepuoliai. Dažnesni ir sunkesni. Nuleidžiu berniukui kraują taip dažnai, kaip tik drįstu, duodu migdančio vyno, sumaišyto su aguonpieniu, kad geriau miegotų, bet…
  — Jis miega po dvylika valandų per parą, — pertraukė meisterį Petiras. — Reikalauju, kad bent kartais mažasis lordas nubustų.
  Meisteris pirštais persibraukė plaukus ir ant grindų pleptelėjo keli košės dribsniai.
  — Kai mažasis lordas pernelyg susijaudindavo, ledi Lisa duodavo jam žįsti krūtį. Anot didžiojo meisterio Ebrouso, motinos pienas turi daug gydomųjų savybių.
  — Ar tai tavo patarimas, meisteri? Ieškoti Lizdo lordui ir Slėnio gynėjui žindyvės? Tik kada turėtume atjunkyti jį nuo krūties? Gal jo vestuvių dieną? Tuomet jis galėtų nuo žindyvės spenio pereiti tiesiai prie žmonos krūties. — Iš nuskambėjusio lordo Petiro juoko buvo visiškai aišku, ką jis apie tai mano. — Ne, nesutinku. Siūlau tau ieškoti kito sprendimo. Berniukas mėgsta saldumynus, tiesa?
  — Saldumynus? — nustebo Koulmanas.
  — Saldumynus. Riestainius ir pyragus, uogienes ir želė, medų iš korio. Galbūt reikėtų jam į pieną įberti truputį saldžios miegažolės? Ar mėginai? Tik žiupsnelį, kad nurimtų ir liautųsi taip bjauriai tirtėjęs.
  — Žiupsnelį? — Meisteris nurijo seilę ir jo Adomo obuolys pakilo ir vėl nusileido. — Mažą žiupsnelį… Galbūt, galbūt… Ne per daug ir ne per dažnai… Taip, reikėtų pamėginti…
  — Žiupsnelį, — linktelėjo lordas Petiras. — Prieš atvesdamas jį į menę susitikti su lordais.
  — Kaip įsakysi, milorde.
  Meisteris išskubėjo, sulig kiekvienu žingsniu tyliai dzingsint grandinei.
  — Tėve, — kai jiedu liko vieni, paklausė Eleina, — ar valgysi pusryčiams košės?
  — Košės negaliu pakęsti. — Ir jis nužvelgė Eleiną skvarbiu, tik Mažajam Pirštui būdingu žvilgsniu. — Pusryčiams mieliau rinkčiausi bučinį.
  Tikra duktė nebūtų atsisakiusi pabučiuoti tėvo, tad Eleina priėjo prie Petiro ir jį pabučiavo: skubriai, lengvai pakštelėjo į skruostą ir tuoj pat atšlijo.
  — Koks… klusnumas. — Mažasis Pirštas nusišypsojo, bet jo akys liko šaltos. — Na, taip jau susiklostė, kad turiu tau ir kitų užduočių. Pasakyk virėjai, kad paruoštų raudonojo vyno, paskaninto medumi ir razinomis. Ilgai kopę į kalną, mūsų svečiai bus sušalę ir ištroškę. Atvykusius turime juos pasitikti, pasiūlyti atsigaivinti ir užkąsti. Pavaišinti vynu, duona ir sūriu. Kokio sūrio mums dar liko?
  — Aštraus baltojo ir dvokiančio melsvojo.
  — Paimk baltojo. Ir bus geriausia, jei persirengsi.
  Eleina nužvelgė savo suknią — tamsiai mėlyną ir ryškiai raudoną, simbolizuojančią Riveraną.
  — Ji pernelyg…
  — Pernelyg primena Tulius. Lordai pareiškėjai nebus patenkinti pamatę mano nesantuokinę dukterį, išdidžiai vaikščiojančią po namus ir vilkinčią mano velionės žmonos drabužiais. Išsirink kitą suknią. Ar turiu priminti, jog turėtum vengti žydros ir kreminės spalvos?
  — Ne. — Žydra ir kreminė buvo Arinų giminės spalvos. — Sakai, jie atvyksta aštuoniese… Ir vienas iš jų — Bronzinis Jonas.
  — Jis ir yra svarbiausias.
  — Bronzinis Jonas mane pažįsta, — priminė ji Petimi. — Kai jo sūnus jojo į šiaurę apsivilkti juodo apsiausto, Bronzinis Jonas svečiavosi Vinterfele. — Ji lyg per miglą prisiminė beprotiškai įsimylėjusi serą Veimarą, bet tai buvo labai seniai, kai ji buvo dar maža kvaila mergaitė. — Ir tai nebuvo vienintelis kartas. Lordas Roisas matė… vėl matė Šansą Stark Karaliaus Uoste, karaliaus Rankos turnyre.
  Petiras pirštu palietė jai pasmakrę.
  — Neabejoju, kad Roisas žvilgtelėjo į gražų tavo veidelį, bet tas veidas buvo vienas iš tūkstančio. Turnyre dalyvaujantis vyras turi rimtesnių rūpesčių, nei įsiminti minioje šmėstelėjusį mergaitės veidą. Vinterfele Sansa buvo maža mergaitė vario spalvos plaukais. O mano duktė yra aukšta ir graži mergina ir jos plaukai kaštoniniai. Žmonės mato tai, ką tikisi pamatyti, Eleina. — Petiras pabučiavo jai į nosį. — Liepk Madei užkurti saulėtoje menėje židinį. Lordus pareiškėjus priimsiu joje.
  — Ne aukštojoje menėje?
  — Ne. Tesaugo mane dievai, bus geriau, jeigu jie manęs nematys prie aukštojo Arinų sosto, mat gali pamanyti, kad ketinu jame sėdėti. Tokios žemos kilmės užpakaliui kaip manasis nedera šokti aukštyn ir klestelėti ant tokių didingų pagalvių.
  — Vadinasi, saulėtoji menė. — Ji neketino nieko daugiau sakyti, bet žodžiai patys išsprūdo. — Jei atiduotum jiems Robertą…
  — …ir Slėnį?
  — Slėnis ir taip priklauso jiems.
  — Na taip, didžioji jo dalis. Bet ne visas. Aš labai mėgstamas Kirų mieste, be to, turiu kilmingų bičiulių. Graftoną, Linderlį, Lajonelį Korbrėjų, nors… tu teisi, jie nėra tokie įtakingi kaip pareiškimą pasirašę lordai. Bet kurgi mudviem eiti, Eleina? Gal grįžti į didingą mano tvirtovę Pirštuose?
  Eleina susimąstė.
  — Džofris atidavė tau Harenholą. Jis teisėtai priklauso tau, esi Harenholo lordas.
  — Tik formaliai. Man reikėjo įtakingo titulo ir pilies, kad galėčiau vesti Lisą, o Lanisteriai nė negalvojo atiduoti man Kasterlių Uolos.
  — Ne, bet pilis yra tavo.
  — Ak, argi tai pilis? Klaidžios menės ir sugriauti bokštai, šmėklos ir skersvėjai. Pilis pernelyg nuniokota, kad ją būtų galima apšildyti, joje neįmanoma laikyti įgulos, be to, yra dar vienas mažmožis — užkeikimas.
  — Užkeikimų būna tik dainose ir pasakojimuose.
  Šie žodžiai Petirą, rodos, pralinksmino.
  — Ar kas nors yra sudėjęs dainą apie Gregorį Kligeiną, mirštantį nuo užnuodytos ieties padarytos žaizdos? Arba apie samdomą kalavijuotį, kuriam, dar būdamas sveikas, seras Gregoris sąnarys po sąnario nukapojo rankas ir kojas? Pastarasis perėmė pilį iš sero Eimorio Lorčo, o šis buvo ją gavęs iš lordo Taivino. Vieną sudraskė lokys, kitą nužudė neūžauga. Girdėjau, kad ledi Vent taip pat mirė. Lotstounai, Strongai, Harovėjai… Harenholas „nudžiovino“ kiekvieną ranką, kuri prie jo prisilietė.
  — Tuomet atiduok Harenholą lordui Frėjui.
  Petiras nusijuokė.
  — Galbūt tikrai reikėtų. O dar geriau būtų atiduoti pilį mūsų mielajai Sersėjai. Nors… neturėčiau blogai apie ją kalbėti, ji man siunčia kelis puikius gobelenus. Argi ji ne maloni?
  Petirui paminėjus karalienės vardą, Eleina įsitempė.
  — Ji nėra maloni. Ji mane baugina. Jei sužinotų, kur esu…
  — …tai man tektų pašalinti ją iš žaidimo anksčiau, nei ketinau. Žinoma, su sąlyga, jei Sersėja pati nepasitrauks pirmoji. — Petiras šyptelėjimu padrąsino Eleiną. — Sostų žaidime net kukliausios figūros gali turėti savų norų. Kartais jos atsisako žengti žingsnį, kurį esi joms numatęs. Įsidėmėk tai, Eleina. Šios pamokos Sersėja Lanister kol kas neišmoko. O dabar… Ar neturėjai sutvarkyti poros reikalų?
  Iš tiesų, Eleinai reikėjo vykdyti savo pareigas. Pirmiausia ji pasirūpino, kad medumi ir prieskoniais būtų pagardintas vynas, paskui rado tinkamą gabalą aštraus balto sūrio ir liepė virėjai iškepti duonos dvidešimčiai žmonių, jei kartais lordai pareiškėjai atsivestų daugiau žmonių, nei tikėtasi. Paragavę mūsų duonos ir druskos, jie taps svečiais ir negalės mūsų nuskriausti. Dvyniuose nužudę jos ledi motiną ir brolį, Frėjai sulaužė visus įmanomus svetingumo įstatymus, bet ji negalėjo patikėti, kad toks kilnus lordas kaip Jonas Roisas taip žemai pultų.
  Tada Eleina nuėjo į saulėtąją menę. Ant jos grindų buvo patiestas myrietiškas kilimas, tad iškloti jų nendrėmis nebuvo jokio reikalo. Ji liepė dviem tarnams iš ožių ir lentų padaryti didelį stalą ir atnešti aštuonis sunkius, ąžuolinius, oda aptrauktus krėslus. Jei tai būtų buvusi puota, Eleina po krėslą būtų pastačiusi stalo galuose ir po tris iš abiejų šonų, tačiau tai nebuvo puota. Tad vienoje stalo pusėje ji pastatė šešis krėslus, o kitoje du. Tuo metu lordai pareiškėjai greičiausiai jau buvo pasiekę Sniegą. Net raitiems ant mulų, kopti jiems teko beveik visą dieną. O pėsčiomis ši kelionė trukdavo net kelias dienas.
  Galėjo nutikti, kad lordų pokalbis užtruks iki vėlaus vakaro. Tad jiems reikės naujų žvakių. Kai Madė užkūrė židinį, Eleina nusiuntė ją žemyn ieškoti kvapnių vaško žvakių, kurias ledi Lisai padovanojo lordas Vekslis, siekęs jos rankos. Paskui Eleina grįžo į virtuvę įsitikinti, ar vynas ir duona paruošti. Rodės, darbai vyko sklandžiai, tad jai dar liko laiko išsimaudyti, išsitrinkti plaukus ir persirengti.
  Eleinos dėmesį patraukė ryškiai raudono šilko suknia ir dar viena, pasiūta iš tamsiai mėlyno aksomo, su skersiniu sidabro įsiuvu, kurios būtų puikiai paryškinusios jos akių spalvą, bet galų gale ji prisiminė, kad Eleina yra tik nesantuokinė duktė ir jai nereikėtų rengtis prašmatniau, nei dera jos padėties merginai. Todėl išsirinko ėriuko vilnos tamsiai rudą paprasto kirpimo suknelę su vynuogių kekėmis ir jų lapais, aukso siūlais išsiuvinėtais ant korsažo, rankovių ir ant sijono krašto. Suknia atrodė kukli, tik šiek tiek prašmatnesnė už tarnaitei pritinkantį apdarą. Petiras atidavė Eleinai ir visus ledi Lisos papuošalus ir ji pamėgino užsisegti kelis vėrinius, bet visi jie atrodė pernelyg prabangiai. Galų gale Eleina pasirinko paprastą rusvai gelsvą aksominį kaspiną. Gretčelei atnešus sidabruotą veidrodį, suknios ir kaspino spalva, rodės, tobulai derėjo prie tamsiai rudų jos plaukų. Lordas Roisas tikrai manęs nepažins, pagalvojo Eleina. Aš pati save vos atpažįstu.
  Pasijutusi beveik tokia pat drąsi kaip Petiras Beilišas, Eleina Stoun prisivertė nusišypsoti ir nulipo laiptais sutikti svečių.
  Iš visų Septynių Karalysčių pilių tik į Lizdą pagrindinis įėjimas buvo iš donžono. Kalno šlaite iškirsti statūs akmeniniai laiptai vedė aukštyn pro pakeliui dunksančias Akmens ir Sniego pilis, o baigėsi pasiekę Dangaus pilį. Paskutinius šešis šimtus pėdų kelias buvo toks status, kad busimiesiems svečiams tekdavo nulipti nuo mulų ir rinktis. Jie galėjo keltis siūbuojančiu mediniu krepšiu, kuriuo būdavo gabenamos maisto atsargos, arba kopti stačia uola kabindamiesi į akmenyje iškirstas įrantas.
  Lordas Redfortas ir ledi Veinvud, — seniausi iš lordų pareiškėjų, — pasirinko keltuvą. Juos užkėlus, krepšys dar kartą buvo nuleistas paimti apkūniojo lordo Belmoro. Kiti lordai nusprendė kopti uola. Eleina sutiko svečius Pusmėnulio menėje stovėdama prie maloniai šildančio židinio: pasveikino juos lordo Roberto vardu ir patiekė duonos, sūrio bei karšto prieskoniais pagardinto vyno sidabrinėse taurėse.
  Petiras buvo jai davęs išsistudijuoti pergamento ritinėlį su herbais, tad, nors lordų veidai Eleinai nebuvo matyti, ji atpažino jų herbus. Herbas, kuriame buvo pavaizduota raudona pilis, žinoma, priklausė Redfortui, — neaukštam vyrui tvarkinga žila barzda ir švelniomis akimis. Ledi Anija tarp lordų pareiškėjų buvo vienintelė moteris ir vilkėjo tamsiai žalią apsiaustą su sulūžusiu Veinvudų ratu, išsiuvinėtu gagato karoliukais. Šeši sidabriniai varpai skaisčiai raudoname fone buvo Belmoro, — pilvoto vyro pakumpusiais pečiais, — herbas. Jo barzda buvo rusva, žilstelėjusi, baisiai netvarkinga, želianti iš kelių jo pagurklių. Simondo Templtono barzda, priešingai, buvo juoda ir smailėjanti. Devynių Žvaigždžių riterio nosis buvo didelė ir kumpa, akys žydros ir šaltos — jis atrodė nelyginant grakštus plėšrusis paukštis. Ant jo liemenės buvo matyti devynios juodos žvaigždės įstrižame aukso fone. Iš šermuonėlių kailių pasiūtas Jaunojo lordo Hanterio apsiaustas ją glumino, kol ji neatkreipė dėmesio į penkių vėduokle išskleistų sidabrinių strėlių segę, kuria jis buvo susegtas. Eleinai jis atrodė veikiau penkiasdešimtmetis, o ne keturių dešimčių metų vyras. Jo tėvas Longbouholą valdė beveik šešiasdešimt metų ir mirė taip staiga, jog žmonės pusbalsiu šnabždėjosi, ar tik naujasis lordas nebus pasirūpinęs greičiau gauti palikimą. Hanterio skruostai ir nosis buvo raudoni kaip obuoliukai, o tai aiškiai rodė, kaip jis mėgsta vynuogių vyną. Kai tik jo taurė ištuštėdavo, Eleina tuoj pasirūpindavo vėl ją pripilti.
  Jauniausiam iš atvykėlių ant krūtinės puikavosi trys varnai ir kiekvienas iš jų naguose laikė po kraujo raudonumo širdį. Rusvi jo plaukai siekė pečius; viena neklusni garbanota sruoga buvo užkritusi skersai kaktos. Seras Linas Korbrėjus, dingtelėjo Eleinai ir ji nedrąsiai žvilgtelėjo į valingai suspaustas jo lūpas ir neramias akis.
  Paskutiniai į menę įžengė Roisai: lordas Nestoras ir Bronzinis Jonas. Ranestouno lordas ūgiu prilygo Skalikui. Nors žilstelėjęs ir raukšlių išvagotu veidu, lordas Jonas vis dar atrodė taip, tarsi didelėmis gyslotomis savo rankomis galėtų lengvai suriesti į ožio ragą gerokai jaunesnius vyrus. Išvydusi randuotą ir rimtą Jono veidą, Sansa nejučia prisiminė jo viešnagę Vinterfele. Prisiminė jį, sėdintį prie stalo ir tyliai besikalbantį su jos motina. Sansa girdėjo Jono balsą, aidu atsimušantį į pilies sienas, kai šis parjojo iš medžioklės, už balno, per žirgo nugarą persimetęs nudobtą elnią. Ji matė Joną kieme su pratybų kalaviju rankose, parbloškusį jos tėvą ir besigręžiantį į serą Rodriką. Jis mane atpažins. Kaip galėtų neatpažinti? Sansa pasvarstė, ar nederėtų jai pulti jam po kojomis ir maldauti apsaugos. Jis niekada nekovojo užRobą, tad kodėl turėtų kautis už mane? Karas baigėsi, o Vinterfelas žlugęs.
  — Lorde Roisai, — baikščiai pasiteiravo Eleina, — gal norėtumei taurės vyno, kad sušiltum?
  Bronzinio Jono akys buvo pilkai melsvos, pusiau uždengtos vešlių jai nematytų blakstienų. Kai Jonas pažvelgė į Eleiną, jam aplink akis susimetė raukšlelės.
  — Mergaite, ar aš tave pažįstu?
  Eleina pasijuto tarsi liežuvį prarijusi, bet ją išgelbėjo lordas Nestoras.
  — Eleina — nesantuokinė lordo Gynėjo duktė, — tiesiai paaiškino jis pusbroliui.
  — Mažasis Mažojo Piršto pirštas netinginiavo, — kreivai šypsodamasis tarė Linas Korbrėjus. Belmoras nusijuokė, o Eleina pajuto, kad jai kaista skruostai.
  — Kiek tau metų, mergaite? — paklausė ledi Veinvud.
  — Ke-keturiolika, miledi. — Kuriam laikui jai visai išgaravo iš galvos, kiek Eleinai turėtų būti metų. — Ir aš nebe mergaitė, o kraujavusi mergina.
  — Bet tikiuosi, kad dar nekalta. — Vešlūs Jaunojo lordo Hanterio ūsai visiškai uždengė jo burną.
  — Kol kas dar ne, — tarė Linas Korbrėjus, tarsi Eleinos čia nebūtų. — Bet, sakyčiau, prisirpusi ir tinkama skinti.
  — Ar Širdies Namuose tai laikoma mandagumu? — Anijos Veinvud plaukai buvo pražilę, aplink akis susimetusios raukšlės, bet iš tolo galėjai matyti, kad ji — kilminga dama. — Mergina jauna, gerai išauklėta ir patyrusi nemažai siaubo. Galvok, ką šneki, sere.
  — Ką noriu, tą ir šneku, — atrėmė Korbrėjus. — Tegul ledi pati galvoja, ką sako. Man niekada nepatiko priekaištai, tai gali paliudyti ir daugybė mano nužudytų vyrų.
  Ledi Veinvud nuo jo nusigręžė.
  — Geriau vesk mus pas savo tėvą, Eleina. Kuo greičiau sutvarkysime šį reikalą, tuo geriau.
  — Lordas Gynėjas laukia jūsų saulėtoje menėje. Gal lordai būtų tokie malonūs ir sektų paskui mane?
  Iš Pusmėnulio menės jie užlipo stačiais marmuriniais laiptais, vedančiais pro abi požemines skliautuotas galerijas ir kalėjimus bei tris žudymo duobes, kurių lordai pareiškėjai apsimetė nepastebėję. Netrukus Belmoras pūtavo kaip kalvio dumplės, o Redforto veidas papilkėjo kaip ir jo pražilę plaukai. Jiems prisiartinus, laiptų viršuje budintys sargybiniai pakėlė vartų grotas. — Prašyčiau lordus eiti čia. — Ir Eleina nuvedė juos pasažu, papuoštu keliolika nuostabių gobelenų. Prie saulėtosios menės durų stovėjo seras Lotoras Brunas. Jis lordams atidarė duris ir įžengė jiems iš paskos.
  Petiras sėdėjo prie stalo pasistatęs taurę vyno ir žiūrėjo į šiugždantį baltą pergamentą. Įėjus lordams pareiškėjams, jis pakėlė akis.
  — Sveiki atvykę, milordai. Sveika ir tu, miledi. Žinau, jog kopimas labai vargina. Prašau sėstis. Eleina, mieloji, atnešk dar vyno mūsų kilniesiems svečiams.
  — Klausau, tėve.
  Eleina su malonumu atkreipė dėmesį į uždegtas žvakes. Menėje kvepėjo muskato riešutu ir kitais brangiais prieskoniais. Ji nuėjo atnešti ąsočio vyno, o tuo metu svečiai susėdo, išskyrus… Nestorą Roisą, kuris, prieš apeidamas stalą ir sėsdamasis į šalia lordo Petiro stovintį tuščią krėslą, šiek tiek padvejojo, ir Liną Korbrėjų, kuris, užuot atsisėdęs, liko stovėti prie židinio. Jam šildantis rankas, jo kalavijo rankenos buožę puošiantis inkrustuotas širdies formos rubinas rausvai spindėjo. Eleina matė, kaip jis šyptelėjo serui Lotorui Brunui. Seras Linas labai gražus, nors ir senyvas vyras, pagalvojo ji, bet jo šypsena man nepatinka.
  — Kaip tik skaičiau įžymųjį jūsų pareiškimą, — prabilo Petiras. — Nuostabu. Jį parašęs meisteris tikrai turi kalbos dovaną. Tik gaila, kad ir aš nebuvau pakviestas pasirašyti šio dokumento.
  Šie žodžiai svečius užklupo nepasiruošusius.
  — Kviesti tave? — nustebo Belmoras. — Pasirašyti?
  — Rašomąja plunksna moku darbuotis ne prasčiau už kitus ir niekas taip nemyli lordo Roberto, kaip aš. O jei kalbėsime apie tuos netikrus draugus ir blogus patarėjus, tai, žinoma, jų reikia kuo greičiau atsikratyti. Milordai, aš su jumis ir širdimi, ir darbais. Maldauju, parodykite, kur man pasirašyti.
  Pildama vyną Eleina nugirdo Liną Korbrėjų prunkštelint. Kiti atrodė sutrikę, kol Bronzinis Jonas Roisas trakštelėjo pirštų sąnariais ir pasakė:
  — Atvykome ne tavo parašo. Taip pat neketiname su tavimi varžytis iškalba, Mažasis Piršte.
  — Ir labai gaila. Iškalbingi žodžiai man patinka. — Petiras stumtelėjo pergamentą. — Kaip norite. Gal pereikime prie reikalo? Ko milordai ir miledi iš manęs nori?
  — Nieko. — Simondas Templtonas pervėrė lordą Gynėją šaltu žydrų akių žvilgsniu. — Norime, kad išsinešdintum.
  — Išsinešdinčiau? — Petiras apsimetė nustebęs. — Kurgi aš eisiu?
  — Karalius suteikė tau Harenholo lordo titulą, — priminė Jaunasis lordas Hanteris. — To turėtų pakakti bet kuriam vyrui.
  — Upių kraštams reikia lordo, — tarė senasis Hortonas Redfortas. — Riveranas apsiaustas, tarp Brakeno ir Blekvudo vyksta atviras karas, o abiejuose Trišakio krantuose laisvai šlaistosi bastūnai vogdami, žudydami ir nieko nesibaimindami. Kur tik joji, visur tyso neužkasti lavonai.
  — Tavęs pasiklausius, upių kraštai atrodo nuostabiai patrauklūs, lorde Redfortai, — atsakė Petiras, — bet taip jau susiklostė, kad turiu neatidėliotinų reikalų čia. Be to, reikia pagalvoti ir apie lordą Robertą. Norite, kad tempčiausi ligotą berniuką į tą skerdynių sūkurį?
  — Jo šviesybė lordas liks Slėnyje, — trumpai drūtai pareiškė Jonas Roisas. — Ketinu pasiimti berniuką drauge į Ranestouną ir užauginti jį taip, kad taptų riteriu, kuriuo būtų galėjęs didžiuotis Jonas Arinas.
  — Kodėl į Ranestouną? — mąsliai paklausė Petiras. — Kodėl ne į Geležinius Ąžuolus arba į Redfortą? Kodėl ne į Longbouholą?
  — Visos šios pilys taip pat tiktų, — linktelėjo lordas Belmoras, — ir jo šviesybė lordas, atėjus laikui, apsilankys jose visose.
  — Šit kaip? — lyg ir truputį abejodamas tarė Petiras.
  Ledi Veinvud atsiduso.
  — Lorde Petirai, jei tikiesi mus supriešinsiąs, gali net nešvaistyti jėgų. Kiekvienas iš mūsų čia kalba visų vardu. Ranestounas mums visiems puikiai tinka. Lordas Jonas užaugino ir išauklėjo tris puikius savo sūnus ir yra pats tinkamiausias žmogus globoti jaunajam lordui. Meisteris Helivegas gerokai vyresnis ir labiau patyręs už tavąjį meisterį Koulmaną, tad jam geriau seksis gydyti lordo Roberto negalavimus. Ranestoune berniukas mokysis kovos meno iš Stipruolio Šerno Stouno. Niekas negalėtų svajoti apie geresnį kovų meistrą. Septonas Lukosas patars lordui Robertui dvasiniais klausimais. Be to, Ranestoune jis sutiks kitų panašaus amžiaus berniukų — tinkamesnių į draugus nei senos moterys ir samdomi kalavijuočiai, kurie dabar palaiko jam draugiją.
  Petiras Beilišas pasičiupinėjo barzdą.
  — Neneigiu, jo šviesybei lordui reikia tinkamos draugijos. Tačiau Eleina toli gražu nėra sena moteris. Lordas Robertas prie mano dukters labai prisirišęs ir mielai pats tai patvirtins. Be to, jau paprašiau lordą Graftoną iriordą Linderlį atsiųsti man globoti savo sūnus. Abiejų šių lordų sūnūs panašaus amžiaus kaip lordas Robertas.
  Linas Korbrėjus nusijuokė:
  — Pora liokajų atžalų…
  — Šalia Roberto turėtų būti ir šiek tiek vyresnis vaikinukas. Kad ir daug žadantis jaunas ginklanešys. Vaikinas, kuriuo lordas Robertas galėtų žavėtis ir kurio pavyzdžiu galėtų sekti. — Petiras kreipėsi į ledi Veinvud: — Tokį vaikinuką turi Geležiniuose Ąžuoluose, miledi. Gal sutiktum atsiųsti man Haroldą Hardingą?
  Šie žodžiai Aniją Veinvud, rodos, gerokai pralinksmino.
  — Lorde Petirai, esi įžūliausias iš visų mano sutiktų vagių.
  — Neketinu to vaikinuko grobti, — išsigynė Petiras, — tačiau būtų gerai, jeigu jiedu su Robertu susidraugautų.
  Palinkęs į priekį, įsiterpė Bronzinis Jonas Roisas:
  — Būtų gražu ir derama, jei lordas Robertas susidraugautų su jaunuoju Hariu. Jo šviesybė lordas taip ir padarys… Ranestoune, mano rūpesčiu, būdamas mano globotiniu ir ginklanešiu.
  — Atiduok mums berniuką, — tarė lordas Belmoras. — Tada galėsi netrukdomas palikti Slėnį ir vykti į teisėtai tau priklausantį Harenholą.
  Petiras šiek tiek priekaištingai nužvelgė pašnekovą.
  — Ar leidi suprasti, kad neatidavęs lordo Roberto galėčiau ir nukentėti, milorde? Nesuprantu, kodėl. Mano velionė žmona, rodos, manė, kad tikroji mano vieta — čia.
  — Lorde Beilišai, — vėl prabilo ledi Veinvud. — Lisa Tūli buvo Jono Arino našlė ir jo vaiko motina, ji valdė Slėnį kaip regentė. O tu… Kalbėkime atvirai: tu nesi iš Arinų giminės, o lordo Roberto gyslomis neteka tavo kraujas. Kokią įsivaizduoji turįs teisę mus valdyti?
  — Rodos, pamenu, kad Lisa mane paskyrė lordu Gynėju.
  Jaunasis lordas Hanteris tarė:
  — Lisa Tūli iš tiesų niekada nebuvo Slėnyje sava ir neturėjo teisės mūsų valdyti.
  — O kaipgi lordas Robertas? — pasiteiravo Petiras. — Ar tavo šviesybė nori pasakyti, kad ledi Lisa neturėjo teisės ir į savo sūnų?
  Iki šiol tylėjęs, dabar įsiterpė ir Nestoras Roisas:
  — Kadaise tikėjausi pats vesti ledi Lisą. Tokių pačių ketinimų turėjo ir lordo Hanterio tėvas, ir ledi Anijos sūnus. Korbrėjus, galima sakyti, nesitraukė nuo jos visą pusmetį. Jei ji būtų pasirinkusi kurį nors iš mūsų, niekas neginčytų to žmogaus teisės būti lordu Gynėju. Bet taip jau susiklostė, kad ledi Lisa pasirinko lordą Mažąjį Pirštą ir sūnaus globą patikėjo jam.
  — Lordas Robertas — ir Jono Arino sūnus, pusbroli, — priminė Bronzinis Jonas, rūsčiai žvelgdamas į vyriausiąjį pilies valdytoją. — Jis priklauso Slėniui.
  Petiras apsimetė visiškai sutrikęs.
  — Lizdas — tokia pati Slėnio pilis kaip ir Ranestounas. Nebent kas nors pilį perkėlė į kitą vietą…
  — Gali juokauti, kiek tau patinka, Mažasis Piršte, — atrėžė lordas Belmoras. — Berniukas vis tiek turi vykti su mumis.
  — Nemalonu tave nuvilti, lorde Belmorai, bet mano įsūnis liks čia, su manimi. Kaip visi puikiai žinote, berniukas silpnos sveikatos. Tokia kelionė jį labai išvargins. Kaip jo įtėvis ir lordas Gynėjas, negaliu leisti jums pasiimti lordo Roberto.
  Simondas Templtonas krenkštelėjęs tarė:
  — Kiekvienas iš mūsų kalno papėdėje turi po tūkstantį karių, Mažasis Piršte.
  — Ką gi, jie įkūrė stovyklą puikioje vietoje…
  — Ir, jei reikės, galime sutelkti jų dar daugiau.
  — Grasini man karu, sere? — nė kiek neišsigandęs paklausė Petiras.
  Bronzinis Jonas pareiškė:
  — Mes turime pasiimti lordą Robertą.
  Akimirką atrodė, jog derybininkai atsidūrė aklavietėje, bet tuomet prabilo nuo židinio atsisukęs Linas Korbrėjus:
  — Nuo visų šių kalbų man jau bloga. Jei dar klausysitės Mažojo Piršto gražbyliavimų, jis įkalbės jus nusivilkti apatinius. Šį reikalą galima sutvarkyti tik plienu.
  Ir jis išsitraukė ilgąjį kalaviją.
  Petiras skėstelėjo rankomis.
  — Aš neginkluotas, sere.
  — Padėtį nesunku pakeisti. — Nuo dulsvai pilkšvos Korbrėjaus kalavijo geležtės, tokios tamsios, kad ji Šansai priminė Ledą, didįjį tėvo kalaviją, šmaukštelėjimo žvakės liepsna ėmė virpčioti. — Tavo obuolių valgytojas turi kalaviją. Pasakyk, kad duotų jį tau arba išsitrauk tą durklą.
  Eleina pamatė, kad Lotoras Brunas siekia savo kalavijo rankenos, bet geležtėms dar nesusikirtus ne juokais įtūžęs iš savo vietos pakilo Bronzinis Jonas.
  — Kišk kalaviją į makštis, sere! Tu Korbrėjus, ar Frėjus? Mes čia svečiai…
  Ledi Veinvud nepatenkinta pridūrė:
  — Taip nedera.
  — Kišk kalaviją į makštis, Korbrėjau, — pritarė ir Jaunasis lordas Hanteris. — Darai visiems mums gėdą.
  — Liaukis, Linai, — ne taip griežtai papriekaištavo ir Redfortas. — Ginklu nieko nepasieksime. Grąžink Nelaimingąją Ledi į makštis.
  — Mano Ledi ištroškusi kraujo, — vis dar spyriojosi seras Linas. — Kai ima šokti, jai patinka gauti bent lašą.
  — Tavo Ledi troškulio nenumalšins. — Bronzinis Jonas pastojo Korbrėjui kelią.
  — Lordai pareiškėjai… — nusišaipė Linas Korbrėjus. — Jums reikėjo pasivadinti šešiomis senėmis.
  Įsikišęs tamsųjį kalaviją į makštis, Linas juos paliko nepraeidamas petimi pastūmė Bruną, tarsi šio tarpduryje išvis nebūtų buvę: Eleina girdėjo tolstant jo žingsnius.
  Anija Veinvud ir Hortonas Redfortas susižvalgė. Hanteris iki dugno išmaukė savo taurę ir pakėlė, kad ją vėl pripiltų.
  — Lorde Beilišai, — tarė seras Simondas, — turi mums atleisti už tokį jėgos parodymą.
  — Turiu? — nustebęs šaltai paklausė Mažasis Pirštas. — Jūs jį čia atsivedėte, milordai.
  Bronzinis Jonas pamėgino įsiterpti:
  — Tikrai neketinome…
  — Jūs jį čia atsivedėte. Tikrai turėčiau teisę pašaukti savo sargybinius ir visus jus suimti.
  Hanteris taip staiga atsistojo, kad vos neišmušė Eleinai iš rankų siaurakaklio ąsočio.
  — Pažadėjai, kad būsime saugūs!
  — Taip. Džiaukitės, jog esu garbingesnis už kai kuriuos kitus. — Eleina dar niekada nebuvo girdėjusi Petiro taip piktai kalbančio. — Skaičiau jūsų pareiškimą ir išklausiau jūsų reikalavimus. Dabar išklausykite manuosius. Atitraukite savo kariuomenes nuo šio kalno. Grįžkite namo ir palikite mano sūnų ramybėje. Neneigsiu, Slėnis buvo valdomas netinkamai, bet tai buvo Lisos, o ne mano darbas. Duokite man bent metus ir pažadu, kad, lordui Nestorui padedant, nė vienas iš jūsų nebeturės kuo skųstis.
  — Kalbi gražiai, — pareiškė Belmoras, — tik ar galime tavimi pasitikėti?
  — Drįstate mane vadinti nepatikimu? Ne aš vykstant deryboms išsitraukiau kalaviją. Pareiškime rašote ginantys lordą Robertą, o iš tiesų neduodate jam maisto. Tai negali tęstis. Nesu karys, bet, jei nenutrauksite apsiausties, kovosiu su jumis. Be jūsų, Slėnyje yra ir kitų lordų, be to, Karaliaus Uostas taip pat atsiųs karių. Jei norite karo, pasakykite tai dabar ir Slėnis paplūs krauju.
  Eleina pamatė, kad lordų pareiškėjų akyse šmėstelėjo abejonė.
  — Vieneri metai — neilgas laikotarpis, — vis dar svyruodamas pasakė lordas Redfortas. — Galbūt… Jei mus patikinsi…
  — Niekas iš mūsų nenori karo, — pripažino ledi Veinvud. — Ruduo baigiasi ir turime pasiruošti žiemai.
  Belmoras krenkštelėjo.
  — Bet po metų…
  — …jei po metų neįvesiu Slėnyje tvarkos, pats pasitrauksiu iš lordo Gynėjo pareigų, — pažadėjo jiems Petiras.
  — Man tai atrodo visiškai garbinga, — įsiterpė lordas Nestoras Roisas.
  — Bet neturi būti jokių atsakomųjų veiksmų, — primygtinai įspėjo Templtonas. — Jokių kalbų apie išdavystę ar maištą. Turi prisiekti, kad taip nesielgsi.
  — Mielai, — linktelėjo Petiras. — Noriu turėti draugų, o ne priešų. Jei pageidaujate, galiu parašyti raštą, kad jums atleidžiu. Net ir Linui Korbrėjui. Jo brolis — geras žmogus, tad nėra reikalo užtraukti nešlovę visai šiai kilmingai giminei.
  Ledi Veinvud kreipėsi į savo bičiulius lordus:
  — Milordai, galbūt turėtume pasitarti?
  — Nėra reikalo. Ir taip aišku, kad jis laimėjo. — Bronzinis Jonas atidžiai nužvelgė Petirą Beilišą. — Man tai nepatinka, bet, rodos, išsiderėjai sau tuos vienerius metus. Geriau išnaudok šią progą, milorde. Ne visus mus pavyks apkvailinti. — Ir jis taip valdingai atidarė duris, kad vos nenuplėšė jų nuo vyrių.
  Paskui vyko šiokia tokia puota, nors Petirui teko atsiprašyti, kad vaišės tokios kuklios. Vilkėdamas rusvą ir mėlyną liemenę į puotos menę įtipeno Robertas ir gana vykusiai suvaidino mažojo lordo vaidmenį. Tačiau Bronzinis Jonas to nematė; jis jau buvo pasekęs Lino Korbrėjaus pavyzdžiu, palikęs Lizdą ir pradėjęs leistis žemyn. Kiti lordai liko pilyje nakvoti.
  Jis juos tiesiog užbūrė, tą vakarą gulėdama lovoje ir klausydamasi už langų kaukiančio vėjo, pagalvojo Eleina. Ji nebūtų galėjusi pasakyti, iš kur tas įtarimas, bet dingtelėjus šiai minčiai niekaip negalėjo užmigti. Eleina vartėsi lovoje nusitvėrusi tą mintį nelyginant šuo seną kaulą. Pagaliau neištvėrusi atsikėlė, apsirengė ir paliko Gretčelę miegoti vieną.
  Petiras dar būdravo ir rašė laišką.
  — Eleina, — nustebo jis, — mieloji. Kas taip vėlai tave čia atvijo?
  — Turiu sužinoti. Kas bus po metų?
  Jis padėjo ant stalo rašomąją plunksną.
  — Redfortas ir Veinvud jau seni. Vienas kuris, o gal ir abu gali mirti. Gilvudą Hanterį nužudys jo broliai. Greičiausiai jaunasis Harlanas, kuris pasiuntė myriop ir lordą Eoną. Visada sakau: ką pradėjai, reikia baigti. Belmoras godus ir leisis paperkamas. Su Templtonu man teks susidraugauti. Bijau, kad Bronzinis Jonas taip ir liks priešiškai nusiteikęs, bet, jei liks vienas, didelės grėsmės nekels.
  — O seras Linas Korbrėjus?
  Petiro Beilišo akyse šokčiojo atsispindinčios žvakių liepsnelės.
  — Seras Linas liks nesutaikomas mano priešas. Apie mane jis visuomet kalbės su panieka ir neapykanta visiems, kuriuos tik sutiks, ir ginklu prisidės prie kiekvieno sąmokslo, kuriuo bus siekiama mane nuversti.
  Dabar Eleinos įtarimas virto įsitikinimu.
  — Ir kaip tu jam už tokią tarnystę atsilyginsi?
  Mažasis Pirštas garsiai nusijuokė.
  — Auksu, berniukais ir pažadais, kuo gi dar? Seras Linas neišrankus, mieloji. Jis mėgsta auksą, berniukus ir… žudyti.

  # Sersėja

  Karalius aikštijosi.
  — Noriu sėdėti Geležiniame soste, — pareiškė jis motinai. — Džofui tu visada leisdavai.
  — Džofriui buvo dvylika metų.
  — Bet aš esu karalius. Sostas man priklauso.
  — Kas tau taip sakė? — Sersėja giliai įkvėpė, kad Dorkasa galėtų stipriau suveržti suknios nugaros raištelius. Ji buvo stotinga mergina, gerokai stipresnė už Sinelę, bet ne tokia vikri.
  Tomenas išraudo.
  — Niekas.
  — Niekas? Ar taip vadini savo ledi žmoną? — Karalienė nujautė, kad tikroji šio maišto kurstytoja yra Mardžerė Tairel. — Jei man meluoji, neturėsiu kitos išeities, tik pasiųsti sargybinį, kad atvestų Peitą ir iki kraujo jį nuplaktų. — Anksčiau Peitas buvo Džofrio atpirkimo ožys, o dabar — Tomeno. — Ar to nori?
  — Ne, — niūriai burbtelėjo karalius.
  — Kas tave taip paprotino?
  Berniukas pėda brūkštelėjo per grindis.
  — Ledi Mardžerė.
  Jis buvo nuovokus ir suprato, kad motinai girdint „karaliene“ Mardžerės geriau nevadinti.
  — Štai taip jau geriau. Tomenai, aš turiu spręsti svarbius reikalus, dalykus, kuriuos tu gerokai per jaunas suvokti. Ir man nereikia paiko berniuko, nenustygstančio Geležiniame soste už nugaros ir blaškančio dėmesį vaikiškais klausimais. Spėju, jog, Mardžerės nuomone, turėtum dalyvauti ir mano tarybos posėdžiuose, ar ne?
  — Taip, — pripažino Tomenas. — Ji sako, kad turiu mokytis būti karaliumi.
  — Kai būsi vyresnis, jei norėsi, galėsi dalyvauti nors ir visuose tarybos posėdžiuose, — pažadėjo jam Sersėja ir tuoj pat pridūrė: — Pamatysi, netrukus jie nusibos tau iki gyvo kaulo. Robertas per posėdžius snausdavo. — Jei tik apskritai pasivargindavo juose dalyvauti. — Jam labiau patiko medžioti su sakalais, o šį nuobodų užsiėmimą jis palikdavo senajam lordui Arinui. Ar jį prisimeni?
  — Jis mirė nuo pilvo skausmų.
  — Tiesa, tas vargšas žmogus mirė nuo pilvo skausmų. Kadangi taip nori mokytis, galbūt tau derėtų išmokti visų Vesteroso karalių ir jiems tarnavusių rankų vardus. Rytoj galėtum man visus juos išvardyti.
  — Taip, mama, — klusniai atsakė Tomenas.
  — Tu labai geras, mano berniuk.
  Valdžia priklausė jai; Sersėja niekam neketino jos perleisti, kol Tomenas nebus pilnametis. Aš laukiau, tad ir jis gali palauktu Laukiau pusę savo gyvenimo. Ji apsimetė esanti klusni duktė, drovi nuotaka, nuolaidi žmona. Kentė girto Roberto grabinėjimą, Džeimio pavyduliavimą, Renlio patyčias, Veirio kikenimą ir Stanį, nepaliaujamai griežiantį ant jos dantį. Ji varžėsi su Jonu Arinu, Nedu Starku ir savo niekšingu, suktu, smurtauti linkusiu broliu neūžauga ir visą tą laiką tvardėsi sakydama sau, kad vieną gražią dieną ateis ir jos eilė. Jei Mardžerė įsivaizduoja atimsianti iš manęs šią šlovės valandą, po galais, tegul geriau atitoksta ir grįžta į tikrovę.
  Ir vis dėlto rytas buvo sugadintas ir Sersėjos reikalai ėmė taisytis tik dienai baigiantis. Iki vidurdienio likusį laiką ji praleido su lordu Džailsu, palinkusi prie jo sąskaitų knygų, klausydamasi jo kosčiojimų apie žvaigždes, elnius ir drakonus. Paskui lordas Votersas atvyko pranešti, jog pirmieji trys dromonai beveik pastatyti, ir ėmė maldauti daugiau aukso, kad būtų galima laivus pabaigti ir suteikti jiems deramą prabangą. Karalienė mielai jo prašymą išpildė. Mėnuliuko linksminama, Sersėja pietavo drauge su pirklių gildijų nariais ir klausėsi jų skundų, girdi, žvirbliai šlaistosi gatvėmis ir nakvoja miesto aikštėse. Matyt, reikės pasiųsti auksinius apsiaustus, kad išvytų tuos žvirblius iš miesto, pamanė Sersėja ir tą akimirką jos ramybę sudrumstė Paišelis.
  Pastaruoju metu tarybos posėdžiuose didysis meisteris būdavo itin suirzęs. Paskutiniame posėdyje jis labai skundėsi dėl vyrų, kuriuos Oranas Votersas paskyrė naujųjų dromonų kapitonais. Vadovavimą laivams Votersas buvo linkęs patikėti jaunesniems vyrams, o Paišelis pirmenybę teikė patirčiai ir primygtinai reikalavo, kad laivams vadovautų tie kapitonai, kurie liko gyvi po Juodųjų Vandenų mūšio. Paišelis juos vadino „kovų užgrūdintais ir neabejotinai ištikimais vyrais“. O Sersėja vadino juos seniais ir palaikė Voterso pusę.
  — Tie kapitonai įrodė tik tiek, kad moka plaukti, — pareiškė ji. — Jokia motina neturi gyventi ilgiau už savo vaiką, o jokiam kapitonui nedera gyventi ilgiau už savo laivą.
  Šis priekaištas Paišelį labai įskaudino.
  Bet šiandien jis atrodė ne toks piktas: jam net pavyko baikščiai šyptelėti.
  — Turiu gerų naujienų, tavo malonybe, — tarė jis. — Vimanas Manderlis pasielgė, kaip buvai liepusi, ir nukirsdino lordo Stanio Svogūnų riterį.
  — Ar tikrai?
  — To vyro galva ir plaštakos buvo pamautos ant mietų ir iškeltos virš Baltojo Uosto sienų. Nukirsdinimą lordas Vimanas viešai pripažįsta, o Frejai patvirtina. Jie matė galvą su svogūnu burnoje virš miesto sienų. Ir plaštakas, vienos iš kurių pirštai patrumpinti.
  — Labai gerai, — linktelėjo Sersėja. — Išsiųsk Manderliui varną ir pranešk, kad dabar, kai jis įrodė mums savo ištikimybę, jo sūnus greitai grįš. — Baltasis Uostas netrukus vėl turėjo pereiti karaliaus valdžion, o Ruzas Boltonas ir jo nesantuokinis sūnus, iš pietų ir šiaurės apsupę Keilino Griovą, vis labiau veržė apsiausties žiedą. Užėmę Griovą, jie suvienys pajėgas, o tuomet išvys geležinius ir iš Toreno Kertainio, ir iš Gūdmiškio. Kai ateis laikas žygiuoti į kovą su lordu Staniu, tai turėtų paskatinti likusius Nedo Starko vėliavininkus prisiekti jiems ištikimybę.
  Tuo metu pietuose Meisas Tairelis pasistatė palapinių miestelį prie Vėtrų Gūžtos ir liepė bene dviem tuzinams katapultų svaidyti akmenis į storas pilies sienas, bet kol kas jokio proveržio nepasiekė. Lordas Tairelis — tikras karys, mąsliai tarė sau Sersėja. Jo ženklas turėtų būti ant žemės sėdintis storulis vyras.
  Tą popietę į dvarą atkeliavo karalienės audiencijos reikalauti paniuręs bravosiečių pasiuntinys. Sersėja būtų mielai atidėjusi šią audienciją dviem savaitėms, o dar geriau — visiems metams, bet lordas Džailsas pareiškė daugiau negalintis tvarkytis su tuo vyru, nors… karalienė palengva ėmė abejoti, ar Džailsas apskritai geba su kuo nors susitvarkyti, nebent tiktai kosėti.
  Bravosietis prisistatė esąs Nohas Dimitis. Erzinantis vyras ne mažiau erzinančiu vardu. Net jo balsas erzino karalienę. Jam kalbant, Sersėja muistėsi krėsle svarstydama, ar jai dar ilgai teks kęsti valdingą Noho Dimičio toną. Jai už nugaros dunksojo Geležinis sostas, kurio spygliai ir geležtės ant grindų metė rantytus šešėlius. Soste turėjo teisę sėdėti tik pats karalius arba jo ranka. O Sersėja buvo įsitaisiusi Geležinio sosto papėdėje, mediniame paauksuotame krėsle, gausiai apkrautame tamsiai raudonomis pagalvėlėmis.
  Kai bravosietis trumpam nutilo ketindamas atsikvėpti, Sersėja pasinaudojo proga.
  — Tiesą sakant, šį reikalą tau reikėtų tvarkyti su lordu iždininku.
  Bet tokiu atsakymu kilnusis Nohas, rodos, liko nepatenkintas.
  — Su lordu Džailsu kalbėjau jau šešis kartus. Jis kosėja man į veidą ir atsiprašinėja, tavo malonybe, bet aukso neatiduoda.
  — Pasišnekėk su juo septintą kartą, — maloniai pasiūlė Sersėja. — Mūsų dievams septynetas — šventas skaičius.
  — Kaip matau, tavo malonybė nusiteikusi pokštauti.
  — Kai pokštauju, aš šypsausi. Ar matai mane šypsantis? O gal girdi juoką? Kai juokauju, žmonės juokiasi, patikėk.
  — Karalius Robertas…
  — …miręs, — kaip kirviu nukirto ji. — Geležinis Krantas atgaus savo auksą, kai numalšinsime šį maištą.
  Nohui Dimičiui pakako įžūlumo piktai į ją dėbtelėti.
  — Tavo malonybe…
  — Audiencija baigta. — Šiandien Sersėjai rūpesčių pakako. — Sere Merinai, nuvesk kilnų jį Nohą Dimitį prie durų. Sere Osmundai, gal galėtum palydėti mane į mano kambarius?
  Netrukus turėjo atvykti Sersėjos svečiai, tad jai reikėjo išsimaudyti ir persirengti. Vakarienė, regis, taip pat bus nuobodi ir varginanti. Sunkus darbas valdyti karalystę, o ką jau kalbėti apie septynias…
  Seras Osmundas Ketlblekas — aukštas, liesas ir apsirengęs baltais karaliaus sargybos vyro drabužiais — nusekė paskui ją laiptais. Įsitikinusi, kad jiedu vieni, Sersėja įsikibo jam į parankę.
  — Sakyk, kaip sekasi tavo jaunėliui broliui?
  Seras Osmundas atrodė sutrikęs.
  — Na… gerai… tik…
  — Kas — „tik“? — neslėpdama, kad pyktelėjo, paklausė karalienė. — Turiu pripažinti, kad dėl mūsų brangiojo Osnio mano kantrybė senka. Jau pats laikas jam tą mergelę paimti. Paskyriau jį prisiekusiuoju Tomeno skydu, kad kasdien kuo daugiau laiko galėtų praleisti su Mardžere. Jis jau turėjo nuskinti tą rožę. O gal mažoji karalienė akla ir nepastebi jo žavesio?
  — Žavesio jam tikrai netrūksta. Šiaip ar taip, juk jis — Ketlblekas. Maldauju atleisti… — Seras Osmundas pirštais persibraukė juodus riebaluotus plaukus. — Kliūtis yra ji pati.
  — Kodėl? — Karalienė jau ėmė abejoti, ar teisingai pasielgė pasirinkusi serą Osnį. Galbūt Mardžerei labiau būtų patikęs kitas vyras. Kad ir Granas Votersas sidabriškais plaukais arba augalotas ir stiprus vaikinasy toks kaip seras Taladas. — Gal mergelė labiau linktų prie kito vaikino? Gal jai nepatinka tavo brolio veidas?
  — Osnio veidas jai patinka. Jis pasakojo, kad prieš dvi dienas Mardžerė pirštais lietė jo randus. Ir paklausė: „Kokia moteris tave taip išgražino?“ Osnis niekada neužsiminė, jog tai moters darbas, bet Mardžerė kažkaip suprato. Gal jai kas nors pasakė. Jis sako, jog, kai jiedu šnekasi, ji visada jį liečia. Pataiso jam nusislinkusią apsiausto segę, nubraukia nuo kaktos plaukus ir panašiai. O vieną kartą šaudykloje Mardžerė paprašė, kad Osnis jai parodytų, kaip laikyti didlankį, tad jam teko ją apglėbti. Osnis pasakoja jai nešvankius anekdotus, o ji juokiasi ir atsilygina jam dar nešvankesniais. Ne, ji jo geidžia, aiškiai matyti, bet…
  — Bet? — tarstelėjo Sersėja ragindama Osmundą kalbėti toliau.
  — Jie niekada nelieka vieni du. Beveik visą laiką su jais būna ir karalius arba, kai jo nėra, kas nors kitas. Dvi Mardžerės kompanionės kartu su ja miega vienoje lovoje — kiekvieną naktį vis kitos. Kitos dvi atneša jai pusryčius ir padeda apsirengti. Mardžerė meldžiasi su savo septone, skaito drauge su savo pussesere Elinora, dainuoja su pussesere Ala, siuva su pussesere Mega. Kai nevyksta į medžioklę sakalais su Džeme Fosovėj ir Mere Krein, tuomet žaidžia žaidimą „Paimk mano pilį“ su mažąja ledi Bulver. Ji niekada nej odinėj a, bet visuomet turi palydą: keturias arba penkias kompaniones ir bent keliolika sargybinių. Be to, aplink ją visuomet sukiojasi vyrai, net ir Mergelių bokšte.
  — Vyrai? — Tai jau buvo šis tas. Vyrų draugijoje galėjo rastis įvairių galimybių. — Prašau, papasakok man, kokie tie vyrai?
  Seras Osmundas atsainiai gūžtelėjo.
  — Dainiai. Dėl dainių, žongliruotojų ir visokių akrobatų Mardžerė tiesiog kraustosi iš proto. Riteriai sekioja paskui jos pusseseres varvindami seilę. Osnis sako, kad blogiausias iš visų — seras Taladas. Tas ilgšis kvailys, rodos, niekaip neapsisprendžia, ar geidžia Elinoros, ar Alos, bet žino, jog geidžia aistringai. Dar ateina dvyniai Redvainai. Seilius atneša gėlių ir vaisių, o Siaubas groja liutnia. Osnis pasakoja, kad net smaugiamos katės kniaukimas mielesnis ausiai už tą muziką. Be to, po kojomis amžinai painiojasi dar ir tas vyrukas iš Vasaros salų.
  — Džalabaras Kso? — pašaipiai prunkštelėjo Sersėja. — Greičiausiai maldauja jos duoti aukso ir kalavijų, kad galėtų atsikovoti savo tėvynę.
  Nors apsikarstęs brangenybėmis ir apsikaišęs plunksnomis, iš tiesų Kso buvo tik kilmingas elgeta. Robertas galėjo nusikratyti jo įkyrumo visiems laikams ištaręs vieną ryžtingą: „Ne“, — bet mintis užkariauti Vasaros salas storžieviui ir girtuokliui Sersėjos vyrui labai patiko. Be abejo, jis svajojo apie rusvaodes moteris, nuogas po savo plunksnų apsiaustais, su juodais kaip anglis krūtų speneliais. Užuot pasakęs: „Ne“, — Robertas vis sakydavo: „Ateinančiais metais“, — tik… tie metai taip ir neateidavo.
  — Negaliu pasakyti, ar jis ko nors maldauja, tavo malonybe, — atsakė seras Osmundas. — Osnis sako, kad jis moko juos Vasaros salų kalbos. Ne Osnį, o kara… Tai yra tą merginą ir jos pusseseres.
  — Vasaros salų kalba prabilusi kumelė tikrai labai visus nustebins, — šaltai tarė karalienė. — Pasakyk broliui, kad kalavijo ašmenis turėtų gerai išgaląstus. Ką nors sugalvosiu ir netrukus suteiksiu jam progą užsėsti ant tos kumelaitės, gali tuo neabejoti.
  — Pasakysiu, tavo malonybe. Jis nekantrauja pajodinėti, nemanyk, kad to pasijodinėjimo nenori. Kumelaitė tikrai graži.
  Jis nekantrauja joti ant manęs, kvaily, pagalvojo karalienė. O iš Mardžerės jam nieko nereikia, tik jai tarp kojų slypinčio lordo titulo. Kad ir kaip ji mėgo Osmundą, šis kartais atrodydavo toks pat bukaprotis kaip ir velionis Robertas. Tikiuosi, jo kalavijas greitesnis už protą. Vieną gražią dieną Tomenui gali to kalavijo prireikti.
  Jiedviem einant per kiemą ir žingsniuojant sugriuvusio Rankos bokšto metamu šešėliu, staiga nusirito garsių ir džiaugsmingų šūksnių banga. Kitame kiemo gale kažkoks ginklanešys atakavo mokomąjį taikinį ir pataikė į skersinę siją, kuri ėmė suktis. Susižavėjimo šūksniai sklido iš Mardžerės Tairel ir jos vištų lūpų. Daug triukšmo dėl nieko. Gali pamanyti, kad berniukas laimėjo riterių turnyrų. Bet po akimirkos Sersėja labai nustebo pamačiusi, kad tai Tomenas, raitas ant kovos žirgo, užsivilkęs paauksuotus šarvus.
  Karalienei neliko nieko kito, tik prisiversti nusišypsoti ir eiti pasižiūrėti sūnaus. Ji priėjo prie Tomeno tą akimirką, kai Gėlių riteris padėjo jam išlipti iš balno. Berniukas vos gaudė kvapą ir atrodė labai susijaudinęs.
  — Matėte? — klausė jis visų. — Viską padariau taip, kaip patarė seras Loras. Ar matei, sere Osni?
  — Mačiau, — linktelėjo Osnis Ketlblekas. — Puikus reginys.
  — Balne laikaisi tvirčiau už mane, valdove, — įsiterpė seras Dermotas.
  — Dar ir ietį sulaužiau. Girdėjai, sere Lorai?
  — Ji pokštelėjo garsiai kaip griaustinis. — Baltas sero Loro apsiaustas ties petimi buvo susegtas nefrito ir aukso rože, o vėjas gražiai plaikstė rudas jo garbanas. — Puikiai jojai, bet vieno karto nepakanka. Rytoj turi tai pakartoti. Turi joti kasdien, kol kiekvienas smūgis užtikrintai pasieks tikslą, o ietis taps tavo rankos tąsa.
  — Aš to ir trokštu.
  — Buvai nuostabus. — Mardžerė priklaupė, pabučiavo karaliui į skruostą ir apglėbė jam pečius. — Būk atsargus, broli, — įspėjo ji Lorą. — Manau, po kelerių metų mano narsuolis vyras išvers tave iš balno.
  Jai pritarė visos trys pusseserės, o bjaurybė mažoji Bulver ėmė straksėti skanduodama:
  — Tomenas bus nugalėtojas, nugalėtojas, nugalėtojas!
  — Kai užaugs, — atšaldė visas jas Sersėja.
  Šypsenos nuvyto tarsi šalnos pakąstos rožės. Pirmoji atitoko ir priklaupė septonė raupų randais nusėtu veidu. Jos pavyzdžiu pasekė ir kitos, išskyrus mažąją karalienę ir jos brolį.
  Tomenas, rodos, nepastebėjo, kad atmosfera staiga atšalo.
  — Ar matei mane, mama? — vis dar nesitverdamas iš laimės paklausė jis. — Smūgiuodamas į skydą sulaužiau savo ietį ir išvengiau maišo!
  — Žiūrėjau į tave iš kito kiemo galo. Puikiai pasirodei, Tomenai. Nieko kito iš tavęs ir nesitikėjau. Riterių turnyras tau įaugęs į kraują. Vieną gražią dieną valdysi turnyro areną kaip ir tavo tėvas.
  — Joks riteris prieš jį neatsilaikys, — droviai šyptelėjusi pritarė karalienei Mardžerė Tairel. — Tik nežinojau, kad karalius Robertas buvo toks patyręs riterių turnyrų dalyvis. Prašau, papasakok mums, tavo malonybe, kokius turnyrus jis laimėjo? Kokius garsius riterius išvertė iš balno? Neabejoju, jog karaliui tikrai patiks išgirsti apie tėvo pergales.
  Sersėjos sprandu plūstelėjo karščio banga. Mergina ją pričiupo. Tiesą sakant, riterių turnyrams Robertas Barateonas buvo gana abejingas. Labiausiai jam patiko bendros kautynės, kuriose buku kirviu arba kūju galėjo iki kraujo sumušti kitus vyrus. Kalbėdama apie riterių turnyrus, ji turėjo omenyje Džeimį. Paprastai taip neužsimirštu.
  — Robertas laimėjo riterių turnyrą prie Trišakio, — neturėdama kitos išeities pasakė Sersėja. — Jis išmušė iš balno princą Reigarą ir paskelbė mane savo meilės ir grožio karaliene. Stebiuosi, kad nežinai šios istorijos, martele. — Ji nepaliko Mardžerei laiko atsakymui sugalvoti. — Sere Osmundai, būk geras, padėk mano sūnui nusivilkti šarvus. Sere Lorai, prašyčiau eiti su manimi. Reikia pasikalbėti.
  Gėlių riteriui neliko nieko kita, tik sekti paskui karalienę kaip klusniam šunyčiui. Sersėja palaukė, kol jiedu priėjo vingiuotus laiptus, o tada paklausė:
  — Kas visa tai sugalvojo?
  — Mano sesuo, — pripažino jis. — Seras Taladas, seras Dermotas ir seras Portiferis treniravosi pratybų lauke ir karalienė pasiūlė, kad jo malonybė taip pat pamėgintų.
  Jis vadina Mardžerę karaliene norėdamas mane suerzinti.
  — O ką darei tu?
  — Pagelbėjau jo malonybei užsivilkti šarvus ir parodžiau, kaip reikia laikyti ietį, — atsakė jis.
  — Tas žirgas Tomenui buvo gerokai per didelis. O jei jo malonybė būtų nukritęs? O jei smėlio maišas būtų į košę sutrynęs jam galvą?
  — Mėlynės ir kruvinos lūpos — riterio dalia.
  — Pradedu suprasti, kodėl tavo brolis luošas. — Sersėja su malonumu pamatė, kad sero Loro šypsena staiga išblėso. — Galbūt mano brolis nepaaiškino, kokios yra tavo pareigos, sere? Privalai ginti mano sūnų nuo priešų. O ruošti jį riterystei — kovų meistro darbas.
  — Po to, kai buvo nužudytas Aronas Santagaras, Raudonojoje pilyje kovų meistro nėra, — šiek tiek priekaištingai atsakė seras Loras. — Jo malonybei jau beveik devyneri, jis trokšta mokytis. Sulaukęs tokio amžiaus, jis jau turėtų būti ginklanešys. Kam nors reikia jį mokyti.
  Kas nors jį ir mokys, bet tik ne tu.
  — Prašyčiau pasakyti, pas ką tu tarnavai ginklanešiu? — meiliai paklausė Sersėja. — Pas lordą Renlį, ar ne?
  — Taip, tokia garbė man teko.
  — Taip ir maniau. — Sersėja jau seniai buvo atkreipusi dėmesį, kokie tvirti tarpusavio ryšiai užsimegzdavo tarp ginklanešių ir riterių, kuriems pastarieji tarnaudavo. Ir nenorėjo, kad Tomenas taip suartėtų su Loru Taireliu. Gėlių riteris negalėjo būti sektinas pavyzdys jokiam berniukui. — Aš truputį apleidau savo pareigas. Rūpindamasi karalystės valdymu, kariaudama ir gedėdama tėvo, pamiršau labai svarbų reikalą ir nepaskyriau kovų meistro. Bet tuoj pat šią klaidą ištaisysiu.
  Seras Loras nusibraukė ant kaktos užkritusią rudų garbanotų plaukų sruogą.
  — Jos malonybė neras vyro, valdančio kalaviją ir ietį geriau už mane.
  Ak, nuo kuklumo jis tikrai nemirs…
  — Tomenas — tavo karalius, o ne ginklanešys. Tavo pareiga prireikus kovoti už jį ir mirti. Tik tiek.
  Sersėja paliko jį stovėti ant pakeliamojo tilto, po kuriuo ėjo išdžiūvęs griovys geležinių smaigų prismaigstytu dugnu, ir į Meigoro tvirtovę įžengė viena. Kur aš rasiu kovų meistrų? — lipdama į savo kambarius svarstė ji. Atmetusi sero Loro siūlymą, kreiptis šiuo klausimu į kurį nors kitą karaliaus sargybos riterį karalienė nedrįso; tai būtų prilygę druskai ant žaizdos ir labai užrūstinę Haigardeną. Gal tiktų seras Taladas? Arba seras Dermotas? Kas nors turėtų tikti… Tomenas vis labiau mėgo savo naująjį prisiekusį skydą, tačiau pasirodė, jog tvarkant Mergelės Mardžerės reikalą Osnis nėra toks mitrus, kaip ji tikėjosi, o jo broliui Osfrydui ji buvo numačiusi kitas pareigas. Dabar Sersėja beveik gailėjosi, kad Skalikas visiškai pašėlo. Šiurkštus Sandoro Kligeino balsas ir nudegęs veidas visuomet varydavo Tomenui siaubą, be to, Kligeino rūstumas būtų buvusi puiki atsvara galantiškam Loro Tairelio riteriškumui.
  Aronas Santagaras buvo dornietis, mąstė Sersėja. Galėčiau nusiųsti savo žmogų į Domų. Tarp Saulės Ieties ir Haigardeno — šimtmečius besitęsiantis karas ir upės pralieto kraujo. Taip, dornietis man puikiai tiktų. Dome turėtų būti savo amatų išmanančių kalavijuočių.
  įžengusi į saulėtąją menę, joje Sersėja rado prie lango sėdintį ir skaitantį lordą Kiburną.
  — Tavo malonybe, turiu kelias naujienas.
  — Vėl sąmokslai ir išdavystės? — pasiteiravo Sersėja. — Diena buvo ilga ir varginanti. Pasistenk kalbėti trumpiau.
  Jis užjaučiamai šyptelėjo.
  — Kaip įsakysi. Sklinda kalbos, kad Tirošio archonas pasiūlė Lysui nutraukti prekybinį karą ir pateikė savo sąlygas. Taip pat sklando gandai, jog Myras ketina stoti į karą Tirošio pusėje, tačiau be Auksinio būrio myriečiai negali tikėtis…
  — Man nerūpi, ko gali tikėtis myriečiai. — Laisvieji miestai nuo seno tarpusavyje kariavo. Jų nesibaigiančios išdavystės ir sudaromos sąjungos Vesterosui visiškai nieko nereiškė. — Gal turi svarbesnių žinių?
  — Vergų sukilimas Astapore, rodos, persimetė į Miriną. Jūreiviai iš keliolikos laivų kalba apie drakonus…
  — Apie harpijas. Mirine drakonai vadinami harpijomis. — Sersėja prisiminė tai, tik nežinojo, iš kur. Mirinas buvo pasaulio krašte, toli į rytus nuo Valyrijos. — Tegul sau vergai maištauja. Kas man darbo? Vesterose vergų neturime. Ar tai jau viskas?
  — Dar yra naujienų iš Domo, kurios tavo malonybę galbūt labiau sudomins. Princas Doranas įkalino serą Deimoną Sendą, pavainikį, kadaise tarnavusį Raudonosios Angies ginklanešiu.
  — Prisimenu jį. — Seras Deimonas buvo vienas iš Dorno riterių, atlydėjusių princą Oberiną į Karaliaus Uostą. — Ką jis padarė?
  — Reikalavo paleisti princo Oberino dukteris.
  — Na ir kvailys…
  — Be to, — pridūrė lordas Kiburnas, — kaip praneša mūsų draugai Dome, Dėmėtojo Miško riterio duktė gana netikėtai susižadėjo su lordu Estermontu. Tą patį vakarą ji buvo išsiųsta į Grynstouną ir sklinda kalbos, kad jiedu su Estermontu jau susituokė.
  — Tokią skubą paaiškintų pilve augantis benkartas. — Sersėja ėmė vynioti ant piršto savo plaukų garbaną. — Kiek metų droviajai nuotakai?
  — Dvidešimt treji, tavo malonybe. O lordui Estermontui…
  — …turėtų būti apie septyniasdešimt, žinau.
  Estermontai buvo giminaičiai jos velionio vyro Roberto, kurio tėvas vedė vieną iš Estermontu merginų — matyt, kilus gašlumo priepuoliui arba aptemus protui. Kai Sersėja tekėjo už karaliaus, Roberto ledi motina buvo seniai mirusi, tačiau abu jos broliai atvyko į vestuves ir pusę metų trainiojosi pilyje. Vėliau Robertas primygtinai reikalavo atsilyginti už šį mandagumą ir apsilankyti Estermonte, nedidukėje kalnuotoje saloje netoli Rūstybės kyšulio. Grynstoune, pagrindinėje Estermontu giminės pilyje, Sersėja praleido dvi drėgnas, šaltas ir niūrias savaites, ir tai buvo pačios ilgiausios savaitės jos gyvenime. Vos išvydęs tą pilį, Džeimis praminė ją „Grynšūdžiu“ ir netrukus taip ją vadino ir Sersėja. Tas dienas ji praleido žiūrėdama, kaip jos vyras karalius medžioja su sakalais, dalyvauja tradicinėje medžioklėje, geria su savo dėdėmis ir „Grynšūdžio“ kieme iki sąmonės netekimo talžo savo pusbrolius pratyboms skirta kuoka.
  Be to, ten dar buvo ir pusseserė, storuliuke našlė didelėmis kaip melionai krūtimis, kurios vyras ir tėvas buvo žuvę per Vėtrų Gūžtos apsiaustį. „Jos tėvas buvo man geras, — pasakė Sersėjai Robertas, — ir, kai buvome maži, mudu drauge žaisdavome.“ Netrukus Robertas ir vėl ėmė su ja „žaisti“. Kai tik Sersėja sumerkdavo akis, karalius vogčia eidavo guosti vargšės nelaimingos našlės. Vieną naktį ji paprašė Džeimio, kad pasektų Robertą, ir jos įtarimai pasitvirtino. Grįžęs brolis Sersėjos paklausė, ar norinti, kad jis Robertą nužudytų. „Ne, — papurtė galvą ji, — bet noriu jam įtaisyti ragus.“ Jai patiko manyti, kad tą naktį jiedu su Džeimiu pradėjo Džofrį.
  — Eldonas Estermontas vedė penkiomis dešimtimis metų jaunesnę žmoną, — tarė ji Kiburnui. — Kodėl tai mane turėtų dominti?
  Jis gūžtelėjo.
  — Nesakau, kad turėtų, bet… ir Deimonas Sendas, ir ta Santagarų mergina artimai bendravo su princo Dorano dukteria Ariana — bent jau dorniečiai nori mus tuo įtikinti. Galbūt tai visiškai nieko nereiškia, tačiau manau, jog tavo malonybė turėtų tai žinoti.
  — Dabar jau žinau. — Sersėjos kantrybė seko. — Ar turi dar kokių nors naujienų?
  — Tik vieną. Bet tai smulkmena. — Kiburnas tarsi atsiprašydamas šyptelėjo ir papasakojo Sersėjai apie lėlių vaidinimą, kurį pastaruoju metu labai pamėgo miesto prastuomenė. Tame vaidinime žvėrių karalystę valdė orūs ir išdidūs liūtai. — Tame išdavikiškame vaidinime liūtai-lėlės ilgainiui tampa godūs ir pasipūtę, o paskui ima ryti savo pavaldinius. Tauriajam elniui pasipriešinus, liūtai sudrasko ir jį, be to, dar užriaumoja, kad tai — jų, kaip galingiausių iš visų žvėrių, teisė.
  — Ir viskas? — pralinksmėjusi paklausė Sersėja. Teisingai suprastas, tas vaidinimas galėjo būti gera pamoka visiems.
  — Ne, tavo malonybe. Vaidinimo pabaigoje iš kiaušinio prasikala drakonas ir praryja visus liūtus.
  Vaidinimas su tokia pabaiga buvo jau ne paprastas akiplėšiškumas, o išdavystė.
  — Besmegeniai kvailiai. Tik visiški bukapročiai gali rizikuoti savo galvomis dėl medinio drakono. — Ji susimąstė. — Nusiųsk į tuos vaidinimus savo šnabždūnus, tegul įsidėmi, kas juos žiūri. Jei tarp žiūrovų bus kilmingų ir įtakingų vyrų, noriu žinoti jų vardus.
  — Ar galiu drįsti paklausti, kokia bausmė jų lauktų?
  — Kiekvienas kilmingas ir įtakingas vyras gaus baudą. Pusės turto netektis jiems bus gera pamoka, papildys mūsų iždą, o nusižengėlių iki galo nesužlugdys. Tie, kurie neišgalės susimokėti, praras akį už tai, kad žiūri išdavikiškus vaidinimus. O lėlininkų laukia kirvis.
  — Lėlininkai keturi. Galbūt tavo malonybė galėtų du iš jų atiduoti man saviems tikslams? Ypač tiktų moterys…
  — Daviau tau Sinelę, — griežtai atkirto karalienė.
  — Deja… Vargšė mergina gana… išsekusi.
  Sersėja net nenorėjo to prisiminti. Ta mergina nusekė paskui ją nieko bloga neįtardama, manydama, kad jai teks patarnauti ir pilstyti vyną. Net kai Kiburnas grandine sukaustė jai riešą, Sinelė, rodos, nieko nesuprato. Dar ir dabar karalienei buvo nesmagu tai prisiminti. Celėse labai šalta. Ten net deglų liepsna virpčioja. O ta bjaurybė tamsoje taip rėkė…
  — Gerai, moterį gali pasiimti. Jei nori, ir abi. Bet pirmiausia noriu išgirsti vardus.
  — Kaip įsakysi…
  Kiburnas išėjo.
  Lauke leidosi saulė. Dorkasa paruošė Sersėjai vonią. Karalienė mėgavosi pasinėrusi į šiltą vandenį ir mąstė, ką pasakys vakarienės susirinkusiems svečiams, tik staiga pro duris įvirto Džeimis ir liepė Džoslinai su Dorkasa išeiti iš kambario. Jos brolis toli gražu neatrodė nepriekaištingai ir dvokė arkliu. Su juo buvo ir Tomenas.
  — Mieloji sese, — prabilo jis, — karalius reikalauja pasikalbėti.
  Kubilo vandens paviršiuje plūduriavo auksinės Sersėjos garbanos. Kambaryje tvyrojo garai. Jos skruostu ritosi prakaito lašas.
  — Tomenai, — apsimestinai meiliai paklausė ji, — ko dabar nori?
  Berniukui tas tonas buvo pažįstamas. Jis susigūžė.
  — Jo malonybė nori rytoj gauti savo šyvą ristūną, — atsakė už Tomeną Džeimis. — Karybos pamokai.
  Sersėja atsisėdo kubile.
  — Nebus jokios karybos pamokos.
  — Bus. — Tomenas papūtė apatinę lūpą. — Privalau jodinėti kasdien.
  — Ir jodinėsi, — linktelėjo karalienė, — kai tik turėsi tikrą kovų meistrą, kuris toms pamokoms vadovaus.
  — Nenoriu tikro kovų meistro. Noriu sero Loro.
  — Per daug tą jaunuolį garbini. Žinau, tavo mažoji žmona prigrūdo tau galvelę paikų minčių apie brolio šaunumą, bet Osmundas Ketlblekas tris kartus geresnis riteris už serą Lorą.
  Džeimis nusijuokė.
  — Tik ne tas Osmundas Ketlblekas, kurį pažįstu.
  Sersėja mielai būtų brolį pasmaugusi. Gal reikėtų įsakyti serui Lorui, kad leistųsi sero Osmundo išverčiamas iš balno? Tada Tomenas atsikratytų visų iliuzijų. Pasūdyk saldžių tešlų, sugėdyk didvyrį ir abu iš karto sukris.
  — Ketinu pasikviesti dornietį, kad tave mokytų, — tarė ji. — Dorniečiai patys geriausi kovotojai visoje karalystėje.
  — Netiesa, — paprieštaravo Tomenas. — Šiaip ar taip, nenoriu jokio paiko dorniečio, noriu sero Loro. Tai — įsakymas.
  Džeimis vėl nusijuokė. Jis man visai nepadeda. Ar jam tai atrodo juokinga? Karalienė piktai tėkštelėjo vandens paviršių.
  — Gal pasiųsti atvesti Peito? Man neįsakinėsi. Aš esu tavo motina.
  — Taip, bet aš — karalius. Mardžerė sako, kad visi turi daryti tai, ką liepia karalius. Noriu, kad rytoj būtų pabalnotas mano šyvas ristūnas ir seras Loras vadovautų mano karybos pamokai. Dar noriu kačiuko ir nenoriu valgyti burokų. — Jis susikryžiavo rankas ant krūtinės.
  Džeimis tebesijuokė. Karalienė į jį nekreipė dėmesio.
  — Tomenai, eikš čia. — Berniukui žingtelėjus atatupstam, karalienė atsiduso. — Bijai manęs? Karalius neturėtų rodyti baimės. — Nuleidęs akis, vaikas prisiartino prie kubilo su vandeniu. Ištiesusi ranką, Sersėja paglostė auksines jo garbanas. — Nors ir karalius, bet vis tiek dar esi mažas berniukas. Kol užaugsi, tavo vardu karalystę valdysiu aš. Tu išmoksi karybos paslapčių, pažadu. Bet ne iš Loro. Karaliaus sargybos vyrai turi svarbesnių pareigų, nei žaisti su vaikais. Paklausk lordo vado. Argi aš ne teisi, sere?
  — Taip, jie turi labai svarbių užduočių. — Džeimis vos pastebimai šyptelėjo. — Kad ir jodinėti aplink gynybines miesto sienas.
  Tomeno akyse ėmė tvenktis ašaros.
  — Ar galiu bent jau gauti kačiuką?
  — Galbūt, — nusileido Sersėja. — Su sąlyga, kad daugiau negirdėsiu tų nesąmonių apie karybos pamokas. Ar pažadi, kad apie tai neužsiminsi?
  Vaikas padu pabrūžino grindis.
  — Pažadu.
  — Gerai. O dabar eik sau. Tuoj atvyks mano svečiai.
  Tomenas pasisuko eiti, bet, prieš palikdamas kambarį, atsigręžė ir pridūrė:
  — Kai būsiu visateisis karalius, įstatymu uždrausiu valgyti burokus.
  Sersėjos brolis stumtelėjo duris bige ir jas uždarė.
  — Tavo malonybe, — tarė jis, kai jie su Sersėja liko vieni. — Kaip tik svarsčiau… Ar tu girta, ar tiesiog kvaila?
  Karalienė vėl pliaukštelėjo ranka per vandenį ir šį kartą jo purslai aptaškė Džeimiui kojas.
  — Galvok, ką šneki, nes kitaip…
  — …kas? Vėl išsiusi mane apžiūrėti gynybinių miesto sienų? — Jis atsisėdo ir per kulkšnis sukryžiavo kojas. — Prakeiktos tavo sienos sveikutėlės. Šliaužte prašliaužiau kiekvieną jų colį ir žvilgtelėjau pro visus septynerius vartus. Geležinių vartų vyriai surūdiję, o Karaliaus ir Purvo vartus reikia keisti: nuo Stanio taranų jie gerokai nukentėjo. Sienos stiprios kaip visuomet, tik… galbūt karalienė pamiršo, jog mūsų bičiuliai iš Haigardeno yra šiapus miesto sienų?
  — Aš nieko nepamirštu, — atsakė jam karalienė, prisiminusi keistą auksinę monetą su ranka vienoje ir pamiršto karaliaus galva kitoje pusėje. Iš kur tokia šlykšti vargo pelė kaip požeminio kalėjimo sargas galėjo gauti tokią monetą, kokią jie aptiko paslėptą po naktiniu puodu? Iš kur pas tokį žmogų kaip Rugenas atsirado senojo Haigardeno aukso?
  — Pirmą kartą girdžiu, jog ketini ieškoti naujo kovų meistro. Ieškosi jo ilgai ir sunkiai, kol rasi tokį, kuris kautųsi geriau už Lorą Tairelį. Seras Loras yra…
  — Žinau, kas jis toks. Ir neleisiu, kad sukiotųsi aplink mano sūnų. Geriau primink serui Lorui jo pareigas. — Vanduo kubile palengva vėso.
  — Jis žino savo pareigas ir yra geriausias ietininkas…
  — Tu buvai geresnis, kol nepraradai plaštakos. Ir seras Baristanas, kai buvo jaunas. Kaip lygūs su lygiu su juo būtų galėję pasigalynėti ir Arturas Deinas, ir princas Reigaras. Ir nepliaukšk man tų nesąmonių, koks smarkus karys yra ta Haigardeno gėlė. Jis dar visai jaunas.
  Sersėja jau pavargo nuo Džeimio mėginimų ją perkalbėti. Niekas niekada nemėgindavo perkalbėti jos tėvo. Kai kalbėdavo Taivinas Lanisteris, vyrai jo įsakymus tiesiog vykdydavo. Kai prabildavo Sersėja, jie manė galintys jai patarinėti, prieštarauti ir nepaklustu Tai dėl to, jog esu moteris. Dėl to, kad negaliu stoti prieš juos su kalaviju rankoje. Net Robertą jie gerbė labiau už mane, nors Robertas buvo besmegenis girtuoklis. Sersėja neketino kęsti tokio elgesio, juolab tokio Džeimio elgesio. Turiu jo atsikratyti, ir kuo greičiau. Kadaise ji svajojo, kad jie kartu galėtų valdyti Septynias Karalystes, bet dabar Džeimis labiau trukdė, nei padėjo.
  Sersėja išlipo iš kubilo. Vanduo žliaugė jos kojomis ir lašėjo nuo plaukų.
  — Kai man reikės tavo patarimo, paprašysiu. Palik mane vieną, sere. Turiu apsirengti.
  — Žinau, vakarienės atvyksta tavo svečiai. Kokį sąmokslą dabar sumanei? Jų tiek daug, kad visų nepamenu.
  Džeimio žvilgsnis nukrypo į šlapius, varvančius sesers gaktos plaukus.
  Jis manęs vis dar geidžia.
  — Sielvartauji dėl to, ko netekai, broli?
  Džeimis pakėlė akis.
  — Ir aš tave myliu, mieloji sese. Bet tu kvailė. Graži auksaplaukė kvaiša.
  Sersėja neteko žado. Grynstoune, tą naktį, kai pasėjai mano įsčiose Džofą, vadinai mane meilesniais žodžiais, dingtelėjo jai.
  — Išeik.
  Karalienė atsuko Džeimiui nugarą ir klausėsi, kaip jis išeina, kaip rankos bige mėgina atidaryti duris.
  Kol Džoslina rūpinosi, kad viskas būtų paruošta vakarienei, Dorkasa padėjo karalienei apsivilkti naują suknią. Ji buvo dryžuota, pasiūta iš blizgančio žalio atlaso ir prabangaus juodo aksomo, o virš korsažo puikavosi įmantrūs myrietiški nėriniai. Myrietiški nėriniai buvo brangūs, tačiau karalienė visuomet privalėjo atrodyti puikiai, o netikėlės skalbėjos sugadino kelias jos suknias — šios susitraukė ir nebetiko. Už tokį lengvabūdiškumą Sersėja būtų liepusi jas nuplakti, bet Tena įkalbėjo ją tų nelaimėlių pasigailėti.
  — Prasčiokai labiau tave mylės, jei būsi atlaidi, — paaiškino ji, tad Sersėja rado ne tokį žiaurų sprendimą: liepė suknių kainą išskaičiuoti skalbėjoms iš atlyginimo.
  Dorkasa padavė karalienei sidabruotą veidrodį. Labai gerai, pagalvojo ji, šypsodamasi savo atspindžiui. Ji džiaugėsi, kad gedulas baigėsi. Vilkėdama juodais drabužiais ji atrodė labai išblyškusi. Gaila, kad vakarieniausiu ne su ledi Meriveter. Diena buvo labai ilga, o Tenos sąmojis ją pralinksmindavo. Tokios mėgstamos draugės Sersėja neturėjo nuo Melaros Heterspun laikų, bet Melara pasirodė esanti godi intrigantė, puoselėjusi jos visuomeninei padėčiai nederamas mintis. Neturėčiau blogai apie ją galvoti. Ji mirusi, nuskendusi, be to, tai ji išmokė mane niekada nepasitikėti niekuo, išskyrus Džeimį.
  Kai Sersėja įžengė į saulėtąją menę ir prisidėjo prie svečių, šie jau buvo ėmę vaišintis prieskoniais paskanintu vynu. Ledi Falisė ne tik atrodo kaip žuvis, bet kaip žuvis ir geria, pagalvojo ji, pamačiusi pustuštį siaurakaklį ąsotį.
  — Mieloji Falise! — šūktelėjo Sersėja ir pabučiavo moterį į skruostą. — Ir narsusis sere Balmanai! Kai išgirdau apie jūsų brangiosios motinos nelaimę, nepaprastai susijaudinau. Kaip gyvuoja mūsų ledi Tanda?
  Ledi Falisė, rodės, tuoj apsipils ašaromis.
  — Tavo malonybė labai gera, kad to klausia. Meisteris Frenkenas sako, kad krisdama ji susitrupino klubikaulį. Jis padarė viską, ką galėjo. Dabar mes meldžiamės, bet…
  Galite melstis kiek tinkami, vis tiek dar nepasikeitus mėnuliui ji mirs. Tokios senos moterys kaip Tanda Stokvort, susilaužiusios klubikaulį, neišgyvendavo.
  — Ir aš prisidėsiu maldomis, — pažadėjo Sersėja. — Lordas Kiburnas man sakė, jog Tanda nukrito nuo arklio.
  — Jai bejojant trūko balno pavarža, — pasakė seras Balmanas Birčas. — Arklininkas turėjo matyti, kad diržas nudilęs. Mes jį nubaudėme.
  — Tikiuosi, kad griežtai. — Karalienė atsisėdusi mostu pakvietė vėl sėstis ir svečius. — Gal norėtum dar vienos prieskoniais pagardinto vyno taurės, Falise? Rodos, pamenu, kad visada jį mėgai.
  — Kaip malonu, kad tai prisimeni, tavo malonybe.
  Kaip būčiau galėjusi pamiršti? — pagalvojo Sersėja. Džeimis sakė, girdi, stebuklas, kad tu dar nesišlapini tuo prieskoniais pagardintu vynu.
  — Kaip sekėsi kelionė?
  — Ne kažin kaip, — pasiskundė Falisė. — Beveik visą dieną lijo. Tikėjomės pernakvoti Rosbyje, bet jaunasis lordo Džailso globotinis atsisakė priimti mus į svečius. — Ji niekinamai prunkštelėjo. — Prisimink mano žodžius: kai Džailsas mirs, tas prastos kilmės niekšas pabėgs su visu auksu. Jis gal net mėgins reikšti pretenzijas į žemes ir lordo titulą, nors pagal įstatymus po Džailso mirties Rosbis turi atitekti mums. Mano ledi motina buvo antrosios jo žmonos teta, o aš — antros eilės Džailso pusseserė.
  Ar jūsų ženklas — ėriukas, ar besotė beždžionė, miledi? — vėl pagalvojo Sersėja.
  — Visą laiką, kiek pažįstu lordą Džailsą, jis, rodos, jau viena koja karste, o vis dėlto tebėra su mumis ir, tikiuosi, dar daug metų bus. — Sersėja maloniai nusišypsojo. — Neabejoju, jog kosčiodamas jis nulydės į kapus ne vieną iš mūsų.
  — Tikriausiai taip ir bus, — pritarė seras Balmanas. — Tačiau Rosbio globotinis ne vienintelis žmogus, kėlęs mums nerimą, tavo malonybe. Kelyje sutikome ir plėšikų. Apskretusių, apsileidusių vyrų, ginkluotų odiniais skydais ir kirviais. Kai kurie iš jų ant odinukių turėjo prisisiuvę žvaigždes — šventas septynkampes žvaigždes, — bet vis tiek atrodė kaip nusikaltėliai.
  — Esu tikra, kad jie visi utėlėti, — pridūrė Falisė.
  — Jie vadina save žvirbliais, — paaiškino Sersėja. — Šiai žemei jie tikra rykštė. Mūsų naujajam aukštajam septonui, kai tik bus karūnuotas, teks jų atsikratyti. Jei neatsikratys, tai padarysiu aš pati.
  — Ar jo aukštoji šventenybė jau išrinktas? — pasiteiravo Falisė.
  — Ne, — teko pripažinti karalienei. — Jie jau buvo beišrenkantys septoną Olidorą, bet keli iš tų žvirblių pasekė jį iki viešnamio, o paskui išvilko nuogą į gatvę. Rodos, dabar realiausias kandidatas yra Luceonas, nors mūsų bičiuliai ant gretimos kalvos sako, kad iki reikiamo skaičiaus jam vis dar trūksta kelių balsų.
  — Tegul Senolė vadovauja šiems rinkimams pašviesdama auksiniu išminties žibintu, — kuo pamaldžiausiai tarė ledi Falisė.
  Sėdėdamas krėsle seras Balmanas neramiai pasimuistė.
  — Tavo malonybe, reikalas tikrai nemalonus, bet… kad tarp mūsų neatsirastų nereikalingos priešpriešos, turėtum žinoti, jog nei mano geroji žmona, nei jos motina nedalyvavo renkant vardą pavainikiui kūdikiui. Lolisė nelabai gudri moteris, o jos vyrui patinka juodas humoras. Sakiau jam, kad berniukui parinktų tinkamesnį vardą. Bet jis tik nusijuokė.
  Karalienė gurkšnojo vyną ir atidžiai jį stebėjo. Kadaise seras Balmanas buvo garsus riterių turnyrų dalyvis ir vienas gražiausių vyrų visose Septyniose Karalystėse. Jis vis dar galėjo didžiuotis puikiais ūsais, bet šiaip jau atrodė gana susenęs. Didžioji dalis jo šviesių garbanotų plaukų buvo nuslinkę, užtat atsikišęs pilvas vos tilpo į užsagstytą liemenę. Kaip mano įrankis, jis galėtų būti ir geresnis, dingtelėjo karalienei. Bet vis tiek tiks.
  — Tirionas buvo karaliaus vardas dar prieš pasirodant drakonams. Kipšas šį vardą suteršė, tad galbūt tas vaikas grąžins jam buvusią šlovę. — Jei tik tas pavainikis taip ilgai gyvens. — Žinau, kad jūs nekalti. Ledi Tanda yra sesuo, kurios aš niekada neturėjau, o jūs… — Staiga jai pritrūko žodžių. — Atleiskite. Gyvenu nuolat bijodama…
  Falisė žioptelėjo ir vėl susičiaupė lyg ypač kvaila žuvis.
  — Bi… bijodama, tavo malonybe?
  — Nuo to laiko, kai buvo nužudytas Džofris, nė vienos nakties neišmiegojau nepabudusi. — Sersėja vėl pripildė taures prieskoniais gardinto vyno. — Bičiuliai mano… Tikiuosi, kad esate mano bičiuliai, ar ne? Ir mano, ir karaliaus Tomeno?
  — Jis mielas berniukas, — tarė seras Balmanas. — Tavo malonybe, Stokvortų giminės šūkis: „Didžiuojamės savo ištikimybe“.
  — Tegul dievai duoda, kad taip ir būtų, gerasis sere. Pasakysiu jums tiesą: dėl sero Brono iš Juodųjų Vandenų ištikimybės aš labai abejoju.
  Vyras ir žmona susižvalgė.
  — Tas žmogus tikras akiplėša, tavo malonybe, — pasakė Falisė. — Šiurkštus ir keikūnas.
  — Jis nėra tikras riteris, — pridūrė seras Balmanas.
  — Ne, — meiliai jam šypsodamasi pritarė Sersėja. — Bet tu esi vyras, žinantis, koks turi būti tikras riteris. Pamenu, matydavau tave besivaržantį… kokiame turnyre taip puikiai koveisi, sere?
  Jis kukliai šyptelėjo.
  — Turbūt kalbi apie turnyrą, vykusį prieš šešerius metus Prieblandos Slėnyje? Nors ne, tavęs ten nebuvo, mat jei būtum atvykusi, tikrai būtum buvusi karūnuota kaip meilės ir grožio karalienė. Gal tai buvo turnyras Lanisporte, surengtas po Greidžojaus sukilimo. Jame išverčiau iš balno daug puikių riterių…
  — Taip, tai buvo tas turnyras. — Sersėjos veidas apsiniaukė. — Žuvus tėvui, Kipšas tą pačią naktį dingo, palikęs du sąžiningus požeminio kalėjimo prižiūrėtojus sukniubusius savo kraujo balose. Kai kas tvirtina, girdi, jis spruko į kitą Siaurosios jūros krantą, bet aš vis abejoju… Neūžauga gudrus. Galbūt jis tebetūno kur nors netoliese ir vėl ketina žudyti? Gal jį slepia koks nors draugas?
  — Bronas? — Seras Balmanas pirštais persibraukė vešlius ūsus.
  — Jis visada buvo Kipšo žmogus. Tik Pašalietis žino, kiek žmonių Tiriono įsakymu jis pasiuntė myriop.
  — Tavo malonybe, manau, kad besislapstantį mūsų žemėse neūžaugą būčiau pastebėjęs, — tarė seras Balmanas.
  — Mano brolis nedidukas. Jis gimęs slapstytis. — Sersėja tyčia padrebino ranką. — Kūdikiui duotas vardas tik smulkmena, bet… nenubaustas akiplėšiškumas perauga į maištą. Be to, Kiburnas man sakė, kad tas Bronas telkia samdomus kalavijuočius.
  — Jis priėmė į savo namus keturis riterius, — linktelėjo Falisė.
  Seras Balmanas prunkštelėjo ir tarė:
  — Mano geroji žmona daro tiems vyrams per didelę garbę vadindama juos riteriais. Visi jie — prasisiekėliai samdiniai ir nė vienas net nenutuokia, ką reiškia būti riteriu.
  — To aš ir bijojau. Bronas telkia kalavijus neūžaugai. Tegul Septynetas saugo mano mažąjį sūnų. Kipšas nužudys Tomeną, kaip nužudė jo brolį. — Karalienė sukūkčiojo. — Bičiuliai, patikiu jums savo garbę, nors… ko verta karalienės garbė, palyginti su motinos ašaromis?
  — Kalbėk, tavo malonybe, — paragino ją seras Balmanas. — Tavo žodžiai liks tarp šios menės sienų.
  Sersėja suspaudė kitoje pusėje stalo padėtą sero Balmano ranką.
  — Aš… Naktį miegočiau daug ramiau, jei sužinočiau, kad serą Broną ištiko kokia nors nelaimė… Pavyzdžiui, kad ir medžioklėje…
  Seras Balmanas kelias akimirkas pagalvojo.
  — Mirtina nelaimė?
  Ne, pageidauju, kad sulaužytum jam tik mažąjį kojos pirštelį. Sersėjai teko prikąsti lūpą. Mane iš visų pusių supa priešai, o visi draugai — avigalviai.
  — Maldauju, sere, — sušnabždėjo ji, — neversk manęs tarti tų žodžių…
  Net vietoj galvos nešiojantis ropę būtų greičiau viską supratęs.
  — Tu tikras riteris, sere. Atsakas į įbaugintos motinos maldas. — Sersėja jį pabučiavo. — Ir, jei gali, ilgai nedelsk. Kol kas Bronas subūrė tik kelis vyrus, bet, jei nieko nesiimsime, netrukus tikrai surinks jų daugiau. — Sersėja pabučiavo ir Falisę. — Aš to niekada neužmiršiu, mano bičiuliai. Jūs — tikrieji mano draugai Stokvortai. „Didžiuojamės savo ištikimybe.“ Pažadu, kai sutvarkysime šį reikalą, Lolisei tikrai rasime geresnį vyrą. — Galbūt juo taps vienas iš Ketlblekų. — Mes, Lanisteriai, skolingi neliekame.
  Paskui jie gėrė prieskoniais pagardintą vyną, valgė sviestu apipiltus burokus, dar šiltą duoną, keptą lydeką su žalumynų plutele ir šernienos šonkaulius. Po Roberto mirties Sersėja šernieną labai pamėgo. Net draugija jai tiko, nors Falisė maivėsi, o Balmanas be saiko gyrėsi. Kol karalienė svečių atsikratė, buvo jau vidurnaktis. Seras Balmanas, kaip tikras šaunuolis, pasiūlė išgerti dar vieną ąsotį vyno, o karalienė pamanė, jog prieštarauti būtų neišmintinga. Už pusę sumos, kurią išleidau prieskoniais gardintam vynui, Bronui nužudyti galėjau pasamdyti beveidį vyrą, tarė sau ji, kai svečiai pagaliau išėjo.
  Tokiu metu jos sūnus kietai miegojo, tačiau, prieš guldamasi pati, Sersėja pas jį užsuko. Ir nustebo pamačiusi šalia sūnaus susirangiusius tris juodus kačiukus.
  — Iš kur jie atsirado? — paklausė ji sero Merino Trento, einančio sargybą prie karaliaus miegamojo durų.
  — Kačiukus jam davė jaunoji karalienė. Ji norėjo duoti jo malonybei tik vieną, bet jis niekaip negalėjo apsispręsti, kuris labiausiai patinka.
  Turbūt geriau, nei išpjauti juos iš motinos pilvo durklu. Vaikiški Mardžerės mėginimai suvilioti savo vyrą buvo tokie akivaizdūs, kad net juokas ėmė. Bučiniams Tomenas per jaunas, tad ji temptajam kačiukus. Ir vis dėlto Sersėjai būtų labiau patikę, jei gyvūnėliai nebūtų buvę juodi. Kaip šioje pilyje savo kailiu patyrė mažoji Reigaro duktė, juodos katės užtraukia nelaimę. Ji galėjo būti mano duktė, jei karalius Pamišėlis nebūtų iškrėtęs tėvui savo žiauraus pokšto. Tai turėjo būti tikra beprotybė, pastūmėjusi Eirį atsisakyti lordo Taivino dukters ir pasiimti jo sūnų, o savąjį apvesdinti su paliegusią Dorno princese juodomis akimis ir plokščia krūtine.
  Prisiminus, kad buvo atstumta, net ir po šitiekos metų Sersėjai vis dar suskausdavo širdį. Daug vakarų ji žiūrėjo į princą Reigarą, menėje grojantį arfa, ilgais grakščiais pirštais braukiantį per sidabrines jos stygas. Ar kada nors pasaulyje gyveno kitas toks gražus vyras? Tiesa, jis buvo daugiau nei vyras. Jo gyslomis tekėjo senosios Valyrijos, drakonų ir dievų kraujas. Kai buvo dar maža mergaitė, tėvas pažadėjo, jog atėjus laikui ji ištekės už Reigaro. Tuomet jai tebuvo šešeri ar septyneri. „Tik niekam to nepasakok, vaikeli, — tada pasakė jai lordas Taivinas ir apdovanojo paslaptingiausia Sersėjos kada nors regėta šypsena. — Bent tol, kol jo malonybė nepritars sužadėtuvėms. Kol kas tai turi likti mudviejų paslaptis.“ Ir liko, nors vieną kartą ji nupiešė save ir Reigarą jojančius ant drakono ir tame piešinyje ji sėdėjo stipriai apglėbusi Reigarą per krūtinę. Džeimiui tą piešinį radus, Sersėja pasakė, kad tai — karalienė Alisana ir karalius Džaheiris.
  Savo akimis princą ji pamatė tik sulaukusi dešimties metų, besivaržantį riterių turnyre, kurį surengė jos lordas tėvas ir kuris buvo skirtas į vakarus atvykusiam karaliui Eiriui pagerbti. Prie Lanisporto sienų buvo sukalta pakyla žiūrovams, džiaugsmingi prastuomenės šūksniai aidu atsimušė į Kasterlių Uolą ir ritosi oru nelyginant griaustinio dundėjimas. Tėvą jie sveikino du kartus triukšmingiau nei karalių, prisiminė Sersėja, bet du kartus santūriau nei princų Reigarą.
  Septyniolikos metų ir ką tik pakeltas į riterius, Reigaras Targarienas risčia įjojo į varžytuvių aikštę ant auksinių šarvinių marškinių užsisegęs juodą antkrūtinį. Jo šalmą puošiantys ilgi, siauri, raudoni, auksiniai ir oranžiniai kaspinai it liepsnos pleveno vėjyje. Prieš jo ietį neatsilaikė du Sersėjos dėdės ir keliolika geriausių jos tėvo riterių, priklausančių vakarų riterių žiedui. Vakare princas grojo savo sidabrine arfa ir ją graudino. Supažindinta su Reigaru, Sersėja vos nenuskendo liūdnų, tamsių, veik violetinių jo akių gelmėje. Jis sužeistas, prisiminė tuomet pagalvojusi ji, bet, kai susituoksime, aš tą žaizdą išgydysiu. Palyginti su Reigaru, net jos gražuolis Džeimis atrodė kaip nepatyręs jaunuolis. Šis princas bus mano vyras, svaigdama iš susijaudinimo kartojo sau ji, o mirus senajam karaliui, aš tapsiu karaliene. Šią žinią prieš prasidedant turnyrui Sersėjai atskleidė jos teta. „Šiandien turi būti ypač graži, — pasakė jai ledi Džena, stropiai taisydama suknią, — nes per baigiamąją puotą bus paskelbtos tavo ir princo Reigaro sužadėtuvės.“
  Tą dieną Sersėja buvo nepaprastai laiminga. Kitaip tikrai nebūtų drįsusi kelti kojos į Megės Varlės palapinę. Ji taip pasielgė tik norėdama Džeinei ir Melarai parodyti, jog liūtė nieko nebijo. Turėjau tapti karaliene. Kodėl karalienė turėjo bijoti kažkokios bjaurios senės? Prisiminus tą pranašystę net dabar, po daugybės metų, Sersėją nukrėsdavo šiurpas. Džeinė klykdama išlėkė iš palapinės, prisiminė karalienė, o mudvi su Melara pasilikome. Leidome senei paragauti mūsų kraujo ir juokėmės iš paikų jos pranašysčių. Nė viena iš jų neatrodė galinti išsipildyti. Ji turėjo tapti princo Reigaro žmona, — nesvarbu, ką šnekėjo ta moteris. Jos tėvas tai pažadėjo, o Taivino Lanisterio žodis buvo aukso vertės.
  Pasibaigus turnyrui Sersėjos juokas nutilo. Baigiamoji puota buvo atšaukta ir tostai už jos ir princo Reigaro sužadėtuves taip ir liko nepaskelbti. Tarp karaliaus ir jos tėvo įsiviešpatavo nejauki tyla, abi pusės svaidėsi šaltais žvilgsniais. Vėliau, Eiriui su sūnumi ir visais šauniais riteriais išjojus iš Karaliaus Uosto, nieko nesuprasdama ir apsipylusi ašaromis, mergaitė atėjo pas savo tetą. „Tavo tėvas pasiūlė išleisti tave už princo Reigaro, — paaiškino jai ledi Džena, — bet Eiris apie tai nė girdėti nenorėjo. „Tu stropiausias iš tarnų, Taivinai, — pasakė karalius, — bet karalius nevesdina savo sūnaus su tarno dukteria.“ Nusišluostyk ašaras, mažute. Ar kada nors esi mačiusi verkiantį liūtą? Tėvas ras tau kitą vyrą, dar geresnį už Reigarą.“
  Bet teta pamelavo, o tėvas ją nuvylė, panašiai kaip dabar ją nuvylė ir Džeimis. Tėvas geresnio vyro man nerado. Užuot jo ieškojęs, išleido už Roberto ir Megės prakeiksmas išsiskleidė ir pražydo nelyginant nuodinga gėlė. Jei tik ji būtų ištekėjusi už Reigaro, kaip lėmė dievai, į mergaitę-vilkę ji niekada nė kreiva akimi nebūtų žiūrėjusi. Šiandien Reigaras būtų mūsų karalius, o aš būčiau jo karalienė ir jo sūnų motina.
  Ji niekada Robertui neatleido už tai, kad šis nužudė Reigarą.
  Kita vertus, liūtai apskritai niekuomet nebuvo linkę atleisti. Netrukus tuo turėjo įsitikinti ir seras Bronas iš Juodųjų Vandenų.

  # Brienė

  Hailas Hantas užsispyrė, kad jie paimtų galvas.
  — Tarlis norės iškelti jas ant sienų, — pareiškė jis.
  — Neturime deguto, — atkreipė jo dėmesį Brienė. — Mėsos supus. Palikime tas galvas.
  Ji nenorėjo keliauti per žalią pušynų prieblandą gabendamasi galvas vyrų, kuriuos nužudė.
  Bet Hantas jos net nesiklausė. Jis pats perkirto žuvusių vyrų kaklus, visas tris galvas surišo už plaukų ir pasikabino prie balno. Brienei neliko nieko kita, tik apsimesti, kad tų galvų čia nėra, bet kartais, ypač naktį, jausdavo sau į nugarą įbestus negyvėlių žvilgsnius, o vieną kartą sapnavo, jog girdi tas galvas apie kažką besišnabždančias.
  Kai pasiekė Skeltnagio kyšulio laiptus, buvo šalta ir šlapia. Vienomis dienomis lijo, kitomis buvo labai apsiniaukę ir bet kada galėjo pradėti. Jiems niekada nepavykdavo sušilti. Net įkūrus stovyklą sunku būdavo rasti sausų malkų laužui.
  Mergelių Duburio vartus jie pasiekė lydimi didžiulio spiečiaus musių, varnas buvo išlesęs Šegveliui akis, o Pigo ir Timeono galvos apėjusios musių lervomis. Brienė su Podriku jau seniai įprato joti per šimtą jardų priekyje, kad pūvančių galvų dvokas liktų už nugaros. O seras Hailas netrukus pareiškė, girdi, jis jau nieko neužuodžia.
  — Palaidok jas, — sakydavo jam Brienė kaskart, kai jie nakčiai įkurdavo stovyklą, tačiau Hantas pasirodė esąs baisus užsispyrėlis. Jis greičiausiai pasakys lordui Rendilui, kad pats nužudė tuos tris vyrus.
  Tačiau, sero Hailo garbei, teko pripažinti, kad jis to nepadarė.
  — Mikčiojantis ginklanešys paleido akmenį, — papasakojo jis, kai jiedu su Briene buvo atlydėti į Mutono pilies kiemą, pas Tarlį. Galvos atiteko pilies sargybos puskarininkiui, kuriam buvo liepta jas nuvalyti, ištepti degutu ir iškelti virš vartų. — O visa kita padarė ši moteris su kalaviju.
  — Sudorojo visus tris? — nepatikliai paklausė lordas Rendilas.
  — Ji kovėsi taip, kad galėjo nužudyti ir dar tris.
  — Ar radai Starkų merginą? — pasiteiravo jos Tarlis.
  — Ne, milorde.
  — Užtat nudobei kelias žiurkes. Ar buvo smagu?
  — Ne, milorde…
  — Gaila… Ką gi, dabar jau pažinai kraujo skonį. Įrodei, ką norėjai įrodyti. Pats laikas nusimesti šarvus ir apsivilkti tinkamus drabužius. Uoste stovi laivai. Vienas iš jų ketina sustoti Tarte. Noriu, kad juo išplauktum.
  — Ačiū, milorde, bet ne.
  Iš lordo Tarlio veido išraiškos galėjai spręsti, kad labiausiai jam būtų patikę pamauti Brienės galvą ant mieto ir kartu su Timeono, Pigo ir Šegvelio galvomis iškelti virš Mergelių Duburio miesto vartų.
  — Ketini tęsti šią kvailystę?
  — Ketinu rasti ledi Šansą.
  — Atleisk, milorde, bet… — įsiterpė seras Hailas. — Mačiau ją, besikaunančią. Ji stipresnė už daugumą vyrų ir greita…
  — Jos kalavijas greitas, — nutraukė jo kalbą Tarlis. — Toks jau yra tas Valyrijos plienas. Stipresnė už daugumą vyrų? Kurgi ne. Neneigsiu, ši moteris — tikra gamtos išdaiga.
  Tokie kaip Tarlis niekada manęs nepamėgs, dingtelėjo Brienei, nesvarbu, ką daryčiau.
  — Milorde, gali būti, kad apie merginą šį tą žino Sandoras Kligeinas. Jei pavyktų jį rasti…
  — Kligeinas tapo bastūnu. Dabar jis, rodos, šlaistosi su Beriku Dondarionu. Arba ne, mat sklindančios kalbos prieštaringos. Parodyk, kur jie slepiasi, ir aš mielai perrėšiu jiems pilvus, ištrauksiu žarnas ir visus juos sudeginsiu. Pakorėme kelias dešimtis bastūnų, bet jų vadai vis išslysta mums iš rankų. Kligeinas, Dondarionas, raudonasis žynys, o dabar — ir ta moteris, Akmenširdė… Kaip ketini juos surasti, jei net man nepavyksta?
  — Milorde, aš… — Brienė nežinojo, ką jam atsakyti. — Aš tiesiog pamėginsiu.
  — Gerai, mėgink. Turi lydimąjį laišką, mano leidimo tau nereikia, bet vis tiek tau jį duodu. Jei pasiseks, tik prisitrinsi nuo balno pūsles ant sėdmenų. Jei ne, galbūt Kligeinas su visa savo gauja išprievartavę paliks tave gyvą. Tada galėsi keliais paršliaužti į Tartą su šuns pasėtu pavainikiu pilve.
  Brienė apsimetė šių žodžių negirdėjusi.
  — Gal milordas galėtų pasakyti, kiek vyrų šlaistosi su Skaliku?
  — Šeši, šešiasdešimt arba šeši šimtai. Nelygu, ką klausi.
  Buvo akivaizdu, kad šis pokalbis Rendilui Tarliui jau pabodo. Jis pasisuko eiti.
  — Jei aš ir mano ginklanešys galėtume paprašyti tavo svetingumo, kol…
  — Prašyk, kiek nori. Po savo stogu tavęs nepakęsiu.
  Seras Hailas žingtelėjo į priekį.
  — Atleisk, milorde, bet, kaip suprantu, čia vis dar lordo Mutono stogas.
  Tarlis pervėrė riterį pagiežingu žvilgsniu.
  — Mutonas drąsus kaip kirmėlė. Mutono vardo man girdint geriau neminėk. O dėl tavęs, miledi… Žmonės kalba, kad tavo tėvas geras žmogus. Jei taip, man jo gaila. Vienus vyrus dievai apdovanoja sūnumis, kitus — dukterimis. Bet joks žmogus nenusipelno tokio prakeiksmo, kaip tu. Gali gyventi arba mirti, ledi Briene, bet, kol Mergelių Duburį valdau aš, čia negrįžk.
  Žodžiai — kaip vėjas, tarė sau Brienė. Jie negali sužeisti. Tiesiog praleisk juos pro ausis.
  — Kaip įsakysi, milorde, — išsižiojo tarti ji, bet nespėjo, nes Tarlis jau buvo nuėjęs.
  Ji patraukė per kiemą lyg sapnuodama, nežinodama, kur eina.
  Ją pasivijo seras Hailas.
  — Juk yra užeigų…
  Brienė papurtė galvą. Šnekėtis su Hailu Hantu ji nenorėjo.
  — Prisimeni „Dvokiančią žąsį“?
  Jos apsiaustas ir dabar dar trenkė ta užeiga.
  — Kodėl klausi?
  — Rytoj vidurdienį susitikime ten. Mano pusbrolis Eilinas buvo vienas iš tų, kuriuos Tarlis pasiuntė ieškoti Skaliko. Pakalbėsiu su juo.
  — Kodėl nori man padėti?
  — O kodėl ne? Jei tau pavyktų padaryti tai, ko nepavyko padaryti Eilinui, galėčiau erzinti jį dėl to daug metų.
  Seras Hailas neklydo: Mergelių Duburyje vis dar buvo užeigų. Tačiau per vieną ar kitą apsiaustį kelios sudegė ir dar nebuvo atstatytos, o likusios buvo pilnos lordo Tarlio kareivių. Jiedu su Podriku po pietų apėjo jas visas, bet nė vienoje nebuvo įmanoma gauti nakvynės.
  — Sere… Miledi… — saulei leidžiantis tarė Podrikas. — Dar lieka laivai. Laivuose yra lovų. Hamakų. Arba gultų.
  Prieplaukoje vis dar šmižinėjo lordo Rendilo vyrai, — jų čia buvo kaip musių, apspitusių tris Kruvinųjų Juokdarių galvas, — bet jų puskarininkis pažinojo Brienę iš matymo, tad leido praeiti. Vietiniai žvejai rišo nakčiai savo laivelius ir šūkavo, siūlydami pirkti ką sužvejoję, tačiau Brienę labiau domino didesni laivai, skrodžiantys Siaurosios jūros bangas. Uoste jų stovėjo net keli, tiesa, vienas burinis prekybinis laivas, „Titano duktė“, atsišvartavo ir ketino išplaukti prasidėjus vakariniam potvyniui. Jiedu su Podriku Peinu apėjo visus likusius laivus. „Kirų miesto mergelės“ savininkas palaikė Brienę kekše ir pareiškė, girdi, jo laivas — ne viešnamis, o iš Ibeno atplaukusiame banginių medžioklės laive buvęs harpūnininkas pasisiūlė nupirkti iš jos vaikinuką, bet kituose laivuose jiems sekėsi geriau. Nedideliame buriniame laive, ką tik atplaukusiame iš Senmiesčio, o anksčiau užsukusiame į Tirošį, Pentosą ir Prieblandos Slėnį, pavadintame „Banglėkys“, ji nupirko Podrikui apelsiną.
  — Dabar plauksime į Kirų miestą, — pasakė jai kapitonas, — o iš ten, jei tik orai leis, aplenkę Pirštus, trauksime į Sistertoną ir Baltąjį Uostą. „Banglėkys“ — švarus laivas, jame ne tiek daug žiurkių kaip kituose, be to, turėsime šviežių kiaušinių ir ką tik sumušto sviesto. Gal miledi ieško laivo keliauti į šiaurę?
  — Ne. — Bent kol kas. Pagundą Brienė jautė, bet…
  Jiems traukiant į kitą prieplauką, Podrikas koja brūkštelėjo žemę ir tarė:
  — Sere… Miledi… O jei miledi grįžo namo? Turiu omenyje, kita miledi, sere. Ledi Sansa.
  — Jos namai sudeginti.
  — Ir vis dėlto… Ten jos dievai. Dievai nemiršta.
  Dievai nemiršta, o merginos gali mirti.
  — Timeonas buvo žiaurus vyras ir žudikas, bet nemanau, kad kalbėdamas apie Skaliką melavo. Kol nebūsime visiškai tikri, keliauti į šiaurę negalime. Bus tų laivų.
  Rytiniame uosto pakraštyje jie pagaliau susitarė dėl nakvynės nuo audrų gerokai nukentėjusiame prekybiniame buriniame laive, pavadintame „Myro ledi“. Laivas buvo labai pakrypęs, per audrą praradęs stiebą ir pusę įgulos, o savininkas neturėjo lėšų jo remontui, tad mielai paėmė iš Brienės kelis grašius ir leido jiedviem su Podu nakvoti tuščioje kajutėje.
  Jie praleido neramią naktį. Brienė tris kartus prabudo. Pirmą kartą, kai ėmė lyti, antrą — išgirdusi girgžtelėjimą ir pamaniusi, kad Vikruolis Dikas atsėlina jos nužudyti. Trečią kartą ji pakirdo su peiliu rankoje, tačiau jokios grėsmės nebuvo. Mažos ankštos kajutės tamsoje jai prireikė kelių akimirkų prisiminti, jog Vikruolis Dikas nebegyvas. Pagaliau vėl užmigusi, susapnavo vyrus, kuriuos nužudė. Jie šokinėjo aplink ją šaipydamiesi, gnaibydami ją, o ji gynėsi nuo įkyruolių kalaviju. Tuos vyrus ji suraižė taip, kad šie pasruvo krauju, bet vis tiek aplink ją staipėsi — Šegvelis, Timeonas, Pigas ir… Rendilas Tarlis, Vargas Houtas ir Raudonasis Ronetas Koningtonas. Ronetas suspaudęs tarp pirštų laikė rožę. Kai jis ištiesė gėlę, Brienė nukirto jam ranką.
  Brienė pabudo išpilta prakaito ir ligi ryto iškiūtojo susigūžusi po savo apsiaustu, klausydamasi, kaip jai virš galvos lietaus lašai barbena į kajutės stogą. Naktis buvo audringa. Retkarčiais Brienė girdėdavo tolumoje dundant griaustinį ir prisimindavo per vakarinį potvynį į jūrą išplaukusį bravosiečių laivą.
  Kitą rytą ji vėl nuėjo į „Dvokiančią žąsį“, pažadino suskretusią užeigos šeimininkę ir nusipirko iš jos porą riebių dešrelių, paskrudintos duonos, pusę taurės vyno, ąsotį virinto vandens ir paprašė dviejų švarių taurių. Dėdama virinti vandenį, moteris šnairom dirstelėjo į Brienę.
  — Tu ta pati stotinga moteris, kuri išėjo su Vikruoliu Diku. Aš prisimenu. Jis tave apgavo?
  — Ne.
  — Išprievartavo?
  — Ne.
  — Nukniaukė tau arklį?
  — Ne. Jį nužudė bastūnai.
  — Bastūnai? — Ši žinia, rodės, moters nė kiek nenuliūdino, tik pakurstė smalsumą. — Visada maniau, kad Dikas bus pakartas arba išsiųstas prie Sienos.
  Jie valgė skrudintą duoną ir dešreles. Podrikas pusryčius užgėrė vynu gardintu vandeniu, o Brienė sriūbčiojo vandeniu atskiestą vyną ir svarstė, ko čia atėjo. Hailas Hantas nebuvo tikras riteris. Sąžiningas jo veidas buvo tik kaukė. Man nereikia nei jo pagalbos, nei apsaugos, nei jo paties, kartojo sau Brienė. Jis tikriausiai net neateis. Susitaręs čia susitikti, matyt, iškrėtė man dar vieną pokštą.
  Ji jau buvo beišeinanti, kai į užeigą įžengė seras Hailas.
  — Miledi… Podrikai… — Žvilgtelėjęs į taures, lėkštes ir taukų balutėse vėstančias nebaigtas valgyti dešreles, jis tarė: — O dievai, tikiuosi, nevalgėte šios užeigos maisto?
  — Ne tavo reikalas, ką mes valgėme, — atrėžė Brienė. — Ar radai savo pusbrolį? Ką jis tau papasakojo?
  — Paskutinį kartą Sandorą Kligeiną žmonės matė Druskos įlankoje antpuolio dieną. Paskui Trišakio pakrante jis išjojo į vakarus.
  Brienė suraukė antakius.
  — Trišakis ilgas…
  — Tiesa, bet nemanau, kad mūsų šuo bus nukeliavęs labai toli nuo upės žiočių. Rodos, Vesterosas jo nebežavi. Druskos įlankoje jis ieškojo laivo. — Iš už bato aulo seras Hailas išsitraukė avies odos ritinėlį, pastūmė į šalį lėkštes su dešrelėmis ir jį išvyniojo. Pasirodo, tai buvo žemėlapis. — Štai čia, senojoje užeigoje prie kryžkelės, Skalikas nudėjo tris savo bendražygius. Paskui nusiaubė Druskos įlanką, štai čia. — Jis pirštu bakstelėjo į Druskos įlanką. — Gali būti, kad jis įkliuvo į spąstus. Šiaurėje, štai čia — Dvyniai ir Frėjai, pietuose, kitame Trišakio krante — Daris ir Harenholas, vakaruose, — jis tai žino, — kariauja Blekvudai ir Brakenai, o štai čia, Mergelių Duburyje — lordas Rendilas. Aukštikalnių kelias į Slėnį užverstas sniegu, net jei jam pavyktų gyvam prasibrauti pro ten įsikūrusias gentis. Tad kurgi šuniui dingti?
  — Jei jis bastosi kartu su Dondarionu…
  — Nesibasto. Eilinas tuo tikras. Dondariono vyrai taip pat jo ieško. Jie paskelbė ketinantys pakarti Skaliką už tai, ką jis padarė Druskos įlankoje. Jie patys su tais nusikaltimais neturi nieko bendra. Tik lordas Rendilas skleidžia gandus, kad jie prie to prisidėjo, tikėdamasis nuteikti prastuomenę prieš Beriką ir jo broliją. Jis niekada nesučiups Žaibo lordo, kol šį gina paprasti žmonės. Be to, yra ir kita gauja, kuriai vadovauja moteris, vardu Akmenširdė, anot iš lūpų į lūpas einančio pasakojimo… Beriko meilužė. Sakoma, kad ją buvo pakorę Frėjai, o Dondarionas pabučiavęs prikėlė iš numirusių ir dabar ji nemirtinga kaip ir jis.
  Brienė atidžiai pažvelgė į žemėlapį.
  — Jei paskutinį kartą Kligeiną žmonės matė Druskos įlankoje, galbūt ten galima aptikti jo pėdsakus…
  — Eilinas sako, kad Druskos įlankoje neliko nieko, tik senas, savo pilyje besislapstantis riteris…
  — Ir vis dėlto paiešką verta pradėti tenai.
  — Yra toks žmogus, — tarė seras Hailas. — Septonas. Jis į miestą atėjo pro mano vartus vieną dieną anksčiau, nei pasirodei tu. Jis vardu Meribaldas.
  Jis gimęs ir užaugęs upių kraštuose ir visą gyvenimą čia tarnauja. Rytoj jis iškeliaus savo pramintais takais ir, kaip visada, užsuks į Druskos įlanką. Turėtume traukti drauge su juo.
  Brienė staiga pakėlė akis.
  — Mes?
  — Aš josiu kartu.
  — Ne, nejosi.
  — Ką gi, tuomet kartu su septonu Meribaldu keliausiu į Druskos įlanką. O judu su Podriku galite joti kad ir į visas keturias puses.
  — Lordas Rendilas vėl liepė mane sekti?
  — Jis man liepė laikytis nuo tavęs atokiau. Lordas Rendilas mano, kad tau išeitų į naudą, jei tave kas nors kaip reikiant iškruštų.
  — Kodėl tuomet nori joti kartu?
  — Mat galiu rinktis: joti su tavimi arba grįžti saugoti vartų.
  — Jei tavo lordas įsakė…
  — Jis nebėra mano lordas.
  Šie žodžiai Brienę pribloškė.
  — Metei tarnybą?
  — Jo šviesybė pareiškė, kad jam daugiau nereikia nei mano kalavijo, nei akiplėšiškumo. Nors iš esmės tai tas pats. Taigi nuo šiol mėgausiuos nuotykių kupinu klajojančio riterio gyvenimu, nors… jei rasime Šansą Stark, numanau, kad mums bus dosniai atlyginta.
  Jis trokšta tik aukso ir žemių.
  — Ketinu tą merginą išgelbėti, o ne parduoti. Daviau priesaiką.
  — O aš nepamenu nieko niekam prisiekęs.
  — Todėl ir nekeliausi su manimi.
  Jie išjojo rytojaus rytą, saulei tekant.
  Tai buvo keista draugija: seras Hailas jojo ant kaštonio žirgo, Brienė — ant aukštos širmos kumelės, Podrikas Peinas — ant savo kuino keistai įlinkusia nugara, o šalia jų, pasiramsčiuodamas lazda, vesdamasis asilą ir lydimas didelio šuns, žingsniavo septonas Meribaldas. Asilui teko toks sunkus nešulys, jog Brienė baiminosi, kad gyvuliui nelūžtų nugarkaulis.
  — Tai maistas upių kraštų vargšams ir alkstantiems, — prie Mergelių Duburio vartų paaiškino jiems septonas Meribaldas. — Sėklos, riešutai, džiovinti vaisiai, avižų košė, miltai, miežinė duona, trys dideli geltoni sūriai iš užeigos, įsikūrusios prie Kvailio vartų, sūdyta menkė man, sūdyta aviena Šuniui, na ir… druska. Svogūnai, morkos, ropės, du maišai pupelių, keturi miežių ir devyni apelsinų. Prisipažįstu, turiu silpnybę apelsinams. Pirkau juos iš jūreivio ir nujaučiu, kad jie bus paskutiniai, daugiau iki pavasario apelsinų neragausiu.
  Meribaldas buvo septonas be septos, Tikėjimo hierarchijoje tik vienu laipteliu lenkiantis elgetaujantį brolį. Tokių septonų kaip jis buvo šimtai, ir šio skarmalių būrio užduotis buvo paprasta: plumpinti iš vieno mažyčio kaimelio į kitą, laikyti šventas pamaldas, tuokti ir atleisti nuodėmes. Tie, kuriuos jie aplankydavo, turėdavo septonus pavalgydinti ir apgyvendinti, bet dauguma žmonių buvo tokie pat vargšai kaip ir jis, todėl Meribaldas niekur negalėjo per ilgai užtrukti nepridarydamas šeimininkams rimtų nepatogumų. Malonūs užeigų savininkai kartais leisdavo jam nakvoti virtuvėje arba arklidėse, be to, buvo septų, tvirtovių ir net kelios pilys, kuriose jis žinojo galintis tikėtis svetingumo. Kai tokių vietų apylinkėse nebūdavo, septonas Meribaldas miegodavo po medžiais arba gyvatvorėse.
  — Upių kraštuose puikių gyvatvorių netrūksta, — tarė Meribaldas. — Seniausios iš jų yra pačios geriausios. Niekas negali prilygti šimtametei gyvatvorei. Jos viduje galima įsitaisyti jaukiai kaip užeigoje ir dar nesibaiminti blusų.
  Jiems bekeliaujant septonas linksmai prisipažino nemokantis nei skaityti, nei rašyti, bet mokėjo bent šimtą maldų ir galėjo atmintinai cituoti ilgas ištraukas iš „Septynkampės žvaigždės“, o kaimuose daugiau nieko ir nereikėjo. Jo veidas buvo raukšlėtas, vėjo nugairintas, ant viršugalvio pūpsojo kupeta vešlių plaukų, o akių kampučiuose irgi buvo susimetusios raukšlelės. Nors buvo stotingas, šešių pėdų ūgio vyras, turėjo įprotį eiti palinkęs į priekį ir dėl to atrodė gerokai žemesnis. Jo plaštakos buvo stambios, delnai įdiržę, krumpliai paraudę, panagės purvinos, o kojos buvo tokios didelės, kokių Brienė nebuvo mačiusi, — basos, įjuodusios, o padai kieti kaip ragas.
  — Jau dvidešimt metų nebuvau apsiavęs batų, — pasakė jai Meribaldas. — Pirmais metais pūslių turėjau daugiau nei kojų pirštų, kai užmindavau ant akmens, padai imdavo baisiai kraujuoti, bet meldžiausi ir Kurpius aukštybėse sukietino mano odą.
  — Aukštybėse nėra jokio kurpiaus, — paprieštaravo Podrikas.
  — Yra, vaikine, nors… gali jį vadinti ir kitu vardu. Sakyk, kurį iš septynių dievų labiausiai myli?
  — Karžygį, — nedvejodamas atsakė Podrikas.
  Krenkštelėjusi į pokalbį įsiterpė Brienė.
  — Ivenfole mano tėvo septonas visada sakydavo, kad yra tik vienas dievas.
  — Vienas dievas, turintis septynis pavidalus. Taip ir yra, miledi, esi teisi taip sakydama, tačiau Septyneto, Kuris Yra Vienis, paslaptį paprastiems žmonėms sunku suprasti, be to, ir aš esu tik paprastas žmogus, todėl kalbu apie septynis dievus. — Ir Meribaldas vėl kreipėsi į Podriką: — Dar nesu sutikęs vaikino, kuris nemylėtų Karžygio. Bet esu senas ir senatvėje myliu Kalvį. Jei ne jo triūsas, ką Karžygys gintų? Kalvį turi kiekvienas miestas ir kiekviena pilis. Kalviai nukala plūgus, kurių mums reikia, kad galėtume pasėti javus, vinis, kurias naudojame laivams statyti, geležines pasagas, saugančias mūsų ištikimiems žirgams kanopas, ir puikius kalavijus mūsų lordams. Niekas negali abejoti kalvio verte, todėl, jo garbei, vieną iš Septyneto vadiname Kalviu, bet taip pat galėtume vadinti ir Ūkininku, ir Žveju, ir Dailide arba Kurpiumi. Ne taip svarbu, koks jo amatas. Svarbiausia, kad jis dirba. Tėvas valdo, Karžygys kovoja, Kalvis dirba, o visi trys jie duoda žmogui tai, ko reikia. Kaip Kalvis yra vienas iš Septyneto pavidalų, taip Kurpius yra vienas iš Kalvio pavidalų. Tai jis išgirdo mano maldą ir pagydė pėdas.
  — Dievai geri, — dalykiškai įsiterpė seras Hailas, — bet kam juos trukdyti, jei galima tiesiog apsiauti batus?
  — Vaikščiodamas basas aš atgailauju. Net šventi septonai gali būti nusidėjėliai, o mano kūnas buvo labai silpnas. Buvau jaunas, kupinas jėgų, o merginos… Septonas gali atrodyti šaunus kaip princas, jei jis vienintelis vyras, kurį pažįsti ir kuris buvo nukeliavęs daugiau nei mylią nuo tavo kaimo. Sakydavau joms ištraukas iš „Septynkampės žvaigždės“. Ak, prieš nusiaudamas batus buvau labai nedoras. Man gėda ir prisiminti visas mergeles, kurioms atėmiau nekaltybę.
  Pasijutusi nesmagiai, Brienė pasimuistė balne, mat vėl prisiminė kariuomenės stovyklą prie Haigardeno sienų ir lažybas, kurias sugalvojo seras Hailas ir kiti, kad pažiūrėtų, kuris pirmas įsitemps ją į lovą.
  — Mes ieškome mergelės, — staiga leptelėjo Podrikas Peinas. — Kilmingos trylikametės mergelės kaštoniniais plaukais.
  — Maniau, ieškote bastūnų.
  — Ir bastūnų, — linktelėjo Podrikas.
  — Dauguma keliautojų tokių vyrų kaip įmanydami vengia, — tarė septonas Meribaldas, — o jūs ieškote…
  — Ieškome tik vieno bastūno, — pataisė jį Brienė. — Skaliko.
  — Seras Hailas man taip ir sakė. Tegul Septynetas tave saugo, moterie. Sklinda kalbos, kad jis visur palieka pėdsaką: paskerstus kūdikius ir išprievartautas mergeles. Girdėjau, kad žmonės jį vadina Pasiutusiu Šunimi iš Druskos įlankos. Ko geriems žmonėms iš to siaubūno reikia?
  — Mergelė, apie kurią kalbėjo Podrikas, gali būti su juo.
  — Šit kaip? Tuomet turime melstis už vargšę merginą.
  Ir už mane, pagalvojo Brienė, turime sukalbėti maldą ir už mane. Turime paprašyti Senolės, kad pakeltų žibintą ir parodytų man kelią pas ledi Šansą, ir maldauti Karžygio suteikti jėgų mano rankai, kad galėčiau ją apginti. Tačiau garsiai ji neištarė nė žodžio. Kad seras Hailas neišgirstų ir neimtų šaipytis iš jos moteriško silpnumo.
  Kadangi septonas Meribaldas ėjo pėsčias, o jo asilui teko tokia sunki našta, tą dieną jie netoli nukeliavo. Vieškelio į vakarus, — to paties, kuriuo Brienė kadaise jojo su Džeimiu, kai jiedu traukė priešinga kryptimi ir rado Mergelių Duburį nusiaubtą bei pilną lavonų, — jie nepasirinko. Užuot joję tuo keliu, jie patraukė į šiaurės vakarus Krabų įlankos pakrante einančiu lauko keliuku, kuris nebuvo pažymėtas nė viename iš dviejų vertingųjų sero Hailo avies odos žemėlapių. Šiapus Mergelių Duburio nebuvo nei Skeltnagio kyšuliui būdingų kalvų stačiais šlaitais, nei juodų liūnų, nei pušynų. Jie keliavo pažliugusiomis lygumomis, beribiais smėlio kopų plotais ir druskingomis pelkėmis, o jiems virš galvų plytėjo neaprėpiamas melsvai pilkšvas dangaus skliautas. Kartais tarp nendrių ir potvynio vandens užlietų plotų kelias pranykdavo, o įveikus geroką mylią vėl atsirasdavo. Brienė suprato, jog be Meribaldo jie tikrai būtų pasiklydę. Žemė dažnai būdavo minkšta, tad tokiose vietose septonas eidavo pirmas, baksnodamas lazda ir norėdamas įsitikinti, ar joti saugu. Aplinkui per daugelį lygų nebuvo matyti jokio medžio, vien jūra, dangus ir smėlis.
  Šis kraštovaizdis kaip naktis nuo dienos skyrėsi nuo Tarto su kalnais ir kriokliais, aukštumų pievelėmis ir šešėliuose skendinčiais slėniais, tačiau, Brienės nuomone, ir čia buvo savotiškai gražu. Jie perbrido keliolika lėtai tekančių upokšnių, knibždėte knibždančių varlių ir laumžirgių, matė aukštai danguje virš įlankos skraidančias žuvėdras, girdėjo kopose ciepsinčius krantinius tilvikus. Kartą per kelią perbėgo lapė ir Meribaldo šuo staiga ėmė draskytis.
  Be to, čia buvo ir žmonių. Vieni gyveno nendrynuose, iš dumblo ir šiaudų drėbtose lūšnelėse, kiti žvejojo išplaukę į įlanką oda aptrauktomis valtelėmis ir namus sau buvo pasistatę kopose, ant netvirtų medinių statramsčių. Dauguma iš jų, rodės, gyvena vieni ir jokių kaimynų neturi. Be to, jie atrodė drovūs, tačiau artėjant vidurdieniui šuo vėl ėmė loti ir iš nendrių išlindusios trys moterys atnešė Meribaldui pintinę valgomųjų jūrų moliuskų. Atsidėkodamas septonas kiekvienai iš jų davė po apelsiną, nors šiame pasaulyje valgomųjų moliuskų buvo pilna visur, kaip ir dumblo, o apelsinai buvo reti ir brangūs vaisiai. Viena iš moterų buvo labai sena, kita laukėsi, o trečia buvo dar mergelė, skaisti ir graži kaip pavasario gėlė. Meribaldui pasivedus jas į šalį išklausyti nuodėmių, seras Hailas tyliai nusijuokė ir tarė:
  — Rodos, mus lydi dievai… bent jau Mergelė, Motina ir Senolė.
  Podrikas taip nustebo, kad Brienei teko vaikinukui paaiškinti, jog seras Hailas kalbėjo apie tas tris pelkynų moteris.
  Paskui, kai jie patraukė toliau, ji atsisuko į septoną ir nusistebėjo:
  — Šie žmonės gyvena ne daugiau kaip už dienos kelio raitomis nuo Mergelių Duburio, o karas jų vis dėlto nepalietė.
  — Karas ir negali jų paliesti, miledi. Vienintelis tų žmonių turtas — moliuskų kiaukutai, akmenys ir oda aptrauktos valtelės, o geriausi ginklai — peiliai surūdijusiomis geležtėmis. Jie gimsta, gyvena, myli ir miršta. Šie žmonės žino, kad žemes, kuriose gyvena, valdo lordas Mutonas, bet vos vienas kitas bent kartą yra jį matęs, o Riveranas ir Karaliaus Uostas jiems — tik pavadinimai.
  — Ir vis dėlto dievus jie pažįsta, — tarė Brienė. — Manau, kad tavo dėka. Ar seniai keliauji po upių kraštus?
  — Netrukus bus keturiasdešimt metų, — atsakė septonas, o jo šuo garsiai amtelėjo. — Iškeliavęs iš Mergelių Duburio, apsukęs ratą vėl į jį grįžtu po pusės metų, o kartais ir vėliau, bet nenoriu girtis pažįstantis Trišakį. Įtakingų lordų pilis matau tik iš tolo, bet pažįstu miestus, kuriuose vyksta turgūs, ir tvirtoves, taip pat kaimelius, kurie yra per maži, kad gautų pavadinimą, gyvatvorės, kalvas, upokšnius, iš kurių ištroškus galima atsigerti, ir urvus, kuriuose galiu rasti prieglobstį. Ir kelius, kuriais naudojasi paprasti žmonės, — vingiuotus, dumblinus takus, nepažymėtus pergamentuose nupieštuose žemėlapiuose, — juos irgi pažįstu. — Jis nusijuokė. — Turiu pažinoti. Basas bent dešimt kartų žingsniais išmatavau kiekvieną jų mylią.
  Bastūnai kaip tik ir naudojasi nuošaliais keliais, o urvai — puiki vieta slėptis tiems, kurių kas nors ieško. Staiga Brienę nusmelkė įtarimas ir ji ėmė svarstyti, ar seras Hailas tikrai gerai šį žmogų pažįsta.
  — Tikriausiai dažnai jautiesi vienišas, septone?
  — Septynetas visuomet su manimi, — atsakė Meribaldas, — be to, dar turiu ištikimą tarną, Šunį.
  — Ar tavo šuo turi vardą? — pasiteiravo Podrikas Peinas.
  — Tikriausiai turi, — linktelėjo Meribaldas, — bet jis — ne mano šuo. Ne.
  Šuo amtelėjo ir pavizgino uodegą. Jis buvo didelis, gauruotas, svėrė mažiausiai dešimt stonų, bet atrodė draugiškas.
  — Kam jis priklauso? — vėl paklausė Podrikas.
  — Na… sau pačiam ir dar Septynetui. O dėl vardo… Šuo man nepasakė, kuo jis vardu. Vadinu jį tiesiog Šunimi.
  — Hm… — Buvo akivaizdu, jog apie šunį, vadinamą Šunimi, Podrikas nežinojo, ką ir galvoti. Valandėlę pamąstęs, vaikinas pasakė: — Kai buvau mažas, ir aš turėjau šunį. Vadinau jį Didvyriu.
  — O jis toks ir buvo?
  — Koks?
  — Didvyris.
  — Ne. Bet jis buvo geras šuo. Paskui nugaišo.
  — Šuo kelionėje saugoja mane net tokiais neramiais laikais kaip dabar. Kai šalia Šuo, nei vilkas, nei bastūnas nedrįsta prie manęs lįsti. — Septonas suraukė antakius. — Pastaruoju metu vilkai visai suįžūlėjo. Yra tokių vietovių, kur atsidūrusiam žmogui geriausia nakvoti įsilipus į medį. Didžiausią vilkų gaują, kurią gyvenime mačiau, sudarė daugiau kaip tuzinas vilkų, o toje, kuri dabar klaidžioja Trišakio pakrantėmis, jų yra keli šimtai.
  — Ar pats nebuvai su ta gauja susidūręs? — paklausė seras Hailas.
  — To išvengiau, tesaugo mane Septynetas, bet naktį ne kartą esu girdėjęs juos kaukiant. Tiek daug balsų… kraujas gyslose stingsta. Net Šuo dreba, o Šuo yra papjovęs jų gerą dešimtį. — Jis paglostė Šuniui galvą, pataršė jam gaurus. — Kai kas sako, kad tie vilkai — tai demonai. Sklinda šnekos, girdi, gaujai vadovaujanti siaubinga vilkė, panaši į niūrų, pilką, milžinišką šešėlį.
  Žmonės pasakoja, kad ta vilkė viena papjauna taurą, kad jos neįmanoma sugauti nei spąstais, nei kilpomis, kad ji nebijo nei plieno, nei ugnies, papjauna kiekvieną ant jos lipti mėginantį vilką ir neėda kitokios mėsos, tik žmogieną.
  Seras Hailas nusijuokė.
  — Štai ir pasiekei, ko norėjai, septone. Vargšeliui Podrikui jau akys ant kaktos iššoko.
  — Neiššoko, — pasipiktinęs atrėžė Podrikas. Vėl sulojo Šuo.
  Tą naktį jie įkūrė stovyklą kopose, be laužo. Brienė pasiuntė Podriką pavaikščioti pakrante ir paieškoti sausuolių, bet vaikinukas grįžo tuščiomis rankomis ir iki kelių purvinomis kojomis.
  — Dabar atoslūgis, sere. Miledi… Vandens nėra, tik dumblinos seklumos.
  — Nuo dumblo laikykis atokiau, vaike, — patarė jam septonas Meribaldas. — Dumblas atėjūnų nemėgsta. Jei užsieisi ten, kur nedera, jis prasiskirs ir tave praris…
  — Tai tik dumblas, — užsispyręs ėmė ginčytis Podrikas.
  — Taip, kol neužpils tau burnos ir šnervių. O tada jis virs mirtimi. — Septonas nusišypsojo, kad jo žodžiai nekeltų šiurpo. — Nusivalyk tą purvą ir geriau suvalgyk skiltelę apelsino, vaikine.
  Kitą dieną viskas, galima sakyti, buvo taip pat. Pusryčiams jie užkando sūdytos menkės, suvalgė po kelias skilteles apelsino ir patraukė toliau dar saulei nepatekėjus, už nugaros palikę rožinį, o prieš akis matydami beveik violetinį dangų. Kelią rodė Šuo uostydamas kiekvieną nendrių guotą, kartkartėmis stabtelėdamas, pakeldamas koją ir palikdamas žymę; rodės, jis kelią pažįsta taip pat gerai kaip Meribaldas. Prasidėjo potvynis ir ryto ore sklido šaižūs žuvėdrų klyksmai.
  Prieš vidurdienį jie užsuko į mažytį, pirmą savo kelyje prieitą kaimelį, kurį sudarė aštuonios prie nedidelio upokšnio ant statramsčių dunksančios lūšnelės. Vyrai buvo pasiėmę oda aptrauktas valteles ir išplaukę žvejoti, bet moterys ir maži berniukai nulipo tabaluojančiomis virvinėmis kopėčiomis ir susibūrė aplink septoną Meribaldą melstis. Po pamaldų Meribaldas atleido jiems nuodėmes ir paliko šiek tiek ropių, maišą pupų ir du savo brangiuosius apelsinus.
  Jiems grįžus į kelią, septonas tarė:
  — Būtų gerai, jei šiąnakt eitume sargybą, bičiuliai. Kaimelio gyventojai sako kopose, į vakarus nuo senojo sargybos bokšto, matę besišlaistančius tris valkatas.
  — Tik tris? — šyptelėjo seras Hailas. — Tris mūsų kalavijuotė sudoros kaip šiltą vilną. Prie ginkluotų vyrų jie tikriausiai nelįs.
  — Nebent badautų, — pasakė septonas. — r Šiose pelkėse maisto yra, bet tik tiems, kurie turi akis ir geba jo rasti, o šie vyrai ne čionykščiai, jie likę gyvi po kažkokio mūšio. Jei prikibs prie mūsų, sere, maldauju, palikite šį reikalą tvarkyti man.
  — Kaipgi tu su jais susitarsi?
  — Pamaitinsiu. Liepsiu išpažinti savo nuodėmes, kad galėčiau jas atleisti. Ir pakviesiu kartu keliauti į Tyliąją salą.
  — Tai tas pats, kaip paraginti juos mums miegantiems perrėžti gerkles, — atsakė Hailas Hantas. — Lordas Rendilas su valkatomis tvarkydavosi geriau — plienu ir kanapine virve.
  — Sere… Miledi… — įsiterpė Podrikas. — Ar valkata — tai bastūnas?
  — Galima sakyti ir taip, — atsakė Brienė.
  Bet septonas Meribaldas paprieštaravo:
  — Vis dėlto reikėtų sakyti, kad ne. Bastūnų, kaip ir paukščių, yra įvairių rūšių. Sparnus turi ir krantinis tilvikas, ir jūrinis erelis, bet jie labai skirtingi. Dainiai mėgsta traukti dainas apie gerus žmones, priverstus sulaužyti įstatymus, kad galėtų kovoti su kokiu nors niekšingu lordu, bet dauguma bastūnų panašesni į tą plėšrųjį Skaliką, o ne į Žaibo lordą. Jie niekšai, apimti godulio, pykčio, spjaunantys į dievus ir besirūpinantys vien savimi. O valkatos labiau nusipelno mūsų gailesčio, nors irgi gali būti pavojingi. Dauguma jų yra nekilmingi vyrai, paprasti kaimiečiai, kurie nenukeliauja nuo savo gimtų namų daugiau kaip mylios, kol neatjoja koks nors lordas ir neišsiveda jų į karą. Varganai apsiavę ir apsirengę, jie žygiuoja po jo vėliava, dažnai ginkluoti vien pjautuvais, pagaląstais kapliais arba tvoklėmis, kurias pasidaro patys odiniais diržais prie lazdos pririšę akmenį. Broliai žygiuoja su broliais, sūnūs su tėvais, draugai su draugais. Jie prisiklausę dainų ir pasakojimų, tad eina nuotykiams atviromis širdimis, svajodami apie tai, kad pamatys stebuklus ir pelnys turtus bei šlovę. Karas jiems rodosi tarsi šaunus nuotykis, didžiausias iš visų, kuriuos gyvenime yra patyrę.
  — O tada jie pajunta karo skonį.
  — Kai kuriems to skonio ir pakanka palūžti. Kiti tarnauja metų metus, kol nebegali suskaičiuoti, keliuose mūšiuose kovėsi, bet net ir tas, kuris liko gyvas po šimto mūšių, po šimto pirmojo gali likti dvasiškai sugniuždytas. Broliai mato žūvančius savo brolius, tėvai praranda sūnus, draugai regi savo draugus, delnais mėginančius sulaikyti žarnas po priešo kirvio kirčio į pilvą.
  Jie mato, kaip ant žemės parbloškiamas jų lordas, o koks nors kitas lordas šaukia, kad dabar jie priklausysiantys jam. Jie būna sužeisti ir, žaizdai dar neužgijus, sužeidžiami dar kartą. Jiems nuolat trūksta maisto, nuo žygiavimo visiškai nusidėvi jų batai, drabužiai suplyšta ir apskrenta, o pusė iš jų teršia į kelnes dėl to, kad geria nešvarų vandenį.
  Užsimanę naujų batų, šiltesnio apsiausto arba galbūt lengvo geležinio šalmo, tuos daiktus turi nutraukti nuo lavono, tad netrukus įpranta vogti ir iš gyvųjų, iš paprastų žmonių, kurių žemėse kariauja, iš žmonių, labai panašių į tuos, kokie kadaise buvo patys. Jie pjauna kaimiečių avis, vagia vištas ir visiškai nedaug tetrūksta, kad imtų grobti ir tų žmonių dukteris. Ir štai vieną dieną jie apsižvalgo ir suvokia, kad visi jų draugai ir giminaičiai žuvę, kad jie kaunasi petys į petį su visiškai svetimais kariais, po vėliava, kurios nė nepažįsta. Jie nežino, nei kur atsidūrė, nei kaip grįžti namo, o lordas, už kurį kaunasi, nežino net jų vardų, bet atjojęs rėkauja, reikalauja rikiuotis, sudaryti gretą, atkišti ietis, dalgius bei išaštrintus kaplius ir nesitraukti nė per žingsnį. O paskui juos užgriūva riteriai — beveidžiai, nuo galvos iki kojų plienu apsitaisę vyrai, — ir geležinis jų puolimo žvangesys, rodos, pripildo visą pasaulį…
  — Ir žmogus palūžta.
  — Jis apsisuka ir sprunka arba mūšiui pasibaigus pabėga perlipęs per žuvusiųjų lavonus, arba nepastebimai pasitraukia naktį ir kur nors pasislepia. Tuomet apie namus jis nebegalvoja, o karaliai, lordai ir dievai jam nebe tokie svarbūs kaip gabalas švinktelėjusios mėsos, leidžiantis išgyventi dar vieną dieną, arba odmaišis prasto vyno, kelioms valandoms galintis nuskandinti jo baimę. Valkata gyvena šia diena, nuo valgio iki valgio ir yra panašesnis ne į žmogų, o į žvėrį. Ledi Brienė teisi. Šiais laikais keliautojui valkatų geriau pasisaugoti ir jų bijoti, bet… reikia jų ir gailėtis.
  Meribaldui baigus kalbėti, visi ilgai tylėjo. Brienė girdėjo nuo vėjo šnarančius karklus ir iš toli atsklidusį naro klyktelėjimą. Taip pat girdėjo tylų šalia septono ir asilo risnojančio ir liežuvį iškorusio Šuns alsavimą. Tyla užtruko, bet pagaliau ji paklausė:
  — Kiek tau buvo metų, kai išėjai į karą?
  — Ne daugiau kaip tavo ginklanešiui, — atsakė Meribaldas. — Tiesą sakant, kariauti buvau per jaunas, bet visi mano broliai traukė į karą, o vienas likti nenorėjau. Vilamas sakė, kad galėsiu būti jo ginklanešys, nors Vilas buvo ne riteris, o tik padavėjas, ginkluotas virtuviniu peiliu, nudžiautu iš smuklės virtuvės. Jis žuvo prie Brastos Akmenų nė karto neužsimojęs. Mirė nuo karštinės, kaip ir kitas mano brolis, Robinas. Ouvenas krito nuo smūgio vėzdu, suskaldžiusio jam galvą, o jo draugas Jonas Raupuotasis buvo pakartas už išprievartavimą.
  — Tai buvo Devyngrašių karalių karas, ar ne? — paklausė Hailas Hantas.
  — Taip jie tą karą vadino, nors nė karto nei karaliaus mačiau, nei bent grašį uždirbau. Bet tai buvo karas. Be jokios abejonės.

  # Semvelis

  Šėmas stovėjo prie lango nervingai sūpuodamasis ir žiūrėdamas į paskutinius saulės spindulius, gęstančius už eilės namų stogų smailiais kraigais. Matyty jis vėl prisigėrėy niūriai pagalvojo. Arba sutiko kokią nors merginą. Šernas negalėjo apsispręsti: plūstis jam ar verkti? Šiaip ar taip, Dareonas buvo jo brolis. Paprašyk Dareono padainuoti, ir niekas to nepadarys geriau už jį. Bet jei paprašysi ko nors kito…
  Vakaro ūkanos tirštėjo, pilkais pirštais grabinėjo pastatų sienas, telkėsi palei senąjį kanalą.
  — Jis žadėjo grįžti, — tarė Šernas. — Juk ir tu girdėjai.
  Džilė pažvelgė į Šerną paraudusiomis, užverktomis akimis. Netrinkti ir susivėlę plaukai buvo užkritę jai ant veido. Džilė atrodė nelyginant iš krūmų tankmės žvelgiantis baikštus žvėrelis. Jie jau kelias dienas nebuvo užsikūrę ugnies, bet tyržmogių merginai vis tiek patijco glaustis prie židinio, tarsi atšalusiuose pelenuose dar būtų likę šiek tiek šilumos.
  — Čia, su mumis, jam nepatinka, — pašnibždomis, kad nepažadintų kūdikio, atsiliepė ji. — Pas mus liūdna. Jis mėgsta būti ten, kur liejasi vynas ir visi šypsosi.
  Tiesa, pagalvojo Šernas, o vynas liejasi visur; tik ne čia. Bravose buvo daugybė smuklių, aludžių ir viešnamių. Ir jei Dareonui labiau prie širdies besikūrenantis židinys ir taurė prieskoniais pagardinto vyno, o ne sužiedėjusi duona ir verkšlenančios moters, storulio bailio ir seno ligoto vyro draugija, argi dėl to kas gali jį kaltinti? Aš galėčiau jį kaltinti. Jis žadėjo grįžti dar nesutemus; sakė, kad parneš vyno ir valgio.
  Šernas vėl žvilgtelėjo pro langą tikėdamasis, kad įvyks stebuklas ir jis pamatys namo skubantį dainių. Paslaptingąjį miestą gaubė vis tirštesnės sutemos, pradangindamos gatveles ir kanalus. Padorūs bravosiečiai netrukus turėjo užsidaryti langines ir užsisklęsti duris. Naktį po miestą vaikštinėjo tik žudikai ir kekšės. Naujieji Dareono bičiuliai, niūriai tarė sau Šernas. Pastaruoju metu dainius apie juos ir tekalbėjo. Jis sukūrė dainą apie kekšę, moterį, vardu Mėnesiena, ši išgirdo jį dainuojant prie Mėnulio tvenkinio ir už dainą atsidėkojo bučiniu. „Reikėjo jos paprašyti, kad duotų sidabrinę monetą, — tuomet pasakė Šernas. — Dabar mums reikia monetų, o ne bučinių.“ Bet dainius tik šyptelėjo ir tarė: „Kai kurie bučiniai brangesni už geltonąjį auksą, Žudike.“
  Dėl to Šernas taip pat pyko. Dareonui nederėjo kurti dainų apie kekšes. Jis turėjo dainuoti apie Sieną ir apie Nakties sargybos vyrų narsą. Jonas tikėjosi, kad galbūt jo dainos paskatins vieną kitą jaunuolį stoti tarnauti į Nakties sargybą. Bet Dareonas traukė dainas apie auksinius bučinius, sidabro plaukus ir ryškiai raudonas lūpas. O dėl ryškiai raudonų lūpų niekas neketino rengtis juodai.
  Be to, kartais jo muzika pažadindavo kūdikį. Kai vaikas imdavo klykti, Dareonas užrikdavo ant jo, kad tylėtų, tada pravirkdavo Džilė, o dainius išdumdavo ir nesirodydavo kelias dienas. „Už tą žliumbimą galėčiau jai užvožti, — skųsdavosi Dareonas, — be to, per tą jos kūkčiojimą beveik negaliu bluosto sudėti.“
  Ir tu žliumbtum, jei turėtum sūnų ir jį prarastum, vos nepasakė Šernas. Jis negalėjo kaltinti Džilės, kad ši sielvartauja. Užuot priekaištavęs jai, kaltino Joną Snou ir svarstė, kada Jono širdis virto akmeniu. Kartą, kai Džilė nuėjo prie kanalo parnešti vandens, jis to paklausė meisterio Eimono. „Kai pasistengei, kad jis būtų išrinktas lordu vadu“, — atsakė senis.
  Net dabar, jiems beprasmiškai tūnant šiame palėpės kambarėlyje, giliai širdyje Šernas nenorėjo tikėti, kad Jonas padarė tai, ką manė jį padarius meisteris Eimonas. Ir vis dėlto tai tiesa. Antraip argi Džilė verktų? Šernui reikėjo tik imti ir paklausti, kieno kūdikį ji žindo, bet jis nedrįso. Bijojo išgirsti atsakymą. Aš vis dar bailys, Jonai. Kad ir kur šiame plačiame pasaulyje Šernas keliavo, baimė visuomet sekdavo jam iš paskos.
  Bravoso stogais nusirito duslus, tolimą griaustinį primenantis dundesys; taip kitame lagūnos krante dunksantis Titanas paskelbė prasidėjus sutemas. Dundėjimas buvo toks garsus, kad pažadino kūdikį, o šaižus šio klyksmas išbudino meisterį Eimoną. Džilei priėjus paduoti berniukui krūties, senis plačiai atsimerkė ir krustelėjo savo siauroje lovelėje.
  — Egai… Čia tamsu. Kodėl čia taip tamsu?
  Nes esi aklas. Jiems pasiekus Bravosą, Eimonas ėmė kliedėti vis dažniau. Būdavo dienų, kai jis nebesusivokdavo, kur esąs. O kartais kalbėdamas pamesdavo minties giją ir toliau padrikai šnekėdavo apie savo tėvą ir brolį. Jam šimtas dveji metai, primindavo sau Šernas, bet senis buvo tokio pat amžiaus ir Juodojoje pilyje, o ten jo mintys niekada niekur nenuklysdavo.
  — Tai aš, — šį kartą teko priminti Eimonui. — Semvelis Tarlis. Tavo tarnas.
  — Šernai… — Meisteris Eimonas apsilaižė lūpas, kelis kartus sumirksėjo. — Taip. O čia — Bravosas. Atleisk, Šernai. Ar jau rytas?
  — Ne. — Šernas priglaudė delną seniui prie kaktos. Oda buvo drėgna nuo prakaito, vėsi ir lipni, o sulig kiekvienu kvėpsniu senis tyliai švokštė. — Dabar naktis, meisteri. Tu miegojai.
  — Per ilgai. Čia šalta.
  — Neturime malkų, — paaiškino jam Šernas, — o užeigos šeimininkas daugiau jų neduos, jei nesumokėsime.
  Apie tai jiedu šnekėjosi jau ketvirtą ar penktą kartą. Už mūsų turėtas monetas privalėjau nupirkti valgio, priekaištavo sau Šernas. Privalėjau ką nors sugalvoti, kad meisteris sušiltų.
  Bet, užuot taip padaręs, paskutines sidabrines monetas jis, galima sakyti, išmetė į balą — atidavė jas žiniuoniui iš Raudonųjų Rankų namų, aukštam išblyškusiam vyrui, vilkinčiam drabužius, išsiuvinėtus raudonais ir baltais, vingiuotais dryžiais. Už tą sidabrą Šernas negavo nieko, tik pusę siaurakaklio ąsočio migdančio vyno. „Tai palengvins jam mirtį, — maloniai pasakė bravosietis. Šerno paklaustas, ar negali padaryti ko nors daugiau, žiniuonis papurtė galvą. — Turiu tepalų, vaistinių gėrimų ir vaistažolių užpilų, tinktūrų, nuodų ir šuteklių. Galiu nuleisti jam kraują, išvalyti vidurius, apdėti dėlėmis, tik… kuriam galui? Dėlės jaunystės jam nesugrąžins. Jis senas žmogus ir jo krūtinėje jau įsitaisė mirtis. Duok jam šito ir leisk miegoti.“
  Ir meisteris miegojo — visą dieną ir visą naktį, — bet dabar iš paskutiniųjų mėgino sėstis.
  — Turime eiti į prieplauką, prie laivų.
  Ir vėl tie laivai…
  — Tu per silpnas kur nors eiti, — neturėdamas kitos išeities gavo pasakyti Šernas.
  Jiems plaukiant Siaurąja jūra meisteris Eimonas peršalo ir jam užgulė krūtinę. Kol jie pasiekė Bravosą, senis taip nusilpo, jog Šernui teko paimti jį ant rankų ir išnešti į krantą. Tuomet jie dar turėjo pilną kapšą sidabrinių monetų, tad Dareonas užeigoje užsakė pačią didžiausią lovą. Ir gavo tokią, kurioje galėjo miegoti aštuoni žmonės, todėl šeimininkas primygtinai paprašė susimokėti už aštuonis.
  — Rytoj galėsime eiti į prieplauką, — pažadėjo Šernas. — Galėsi pasiklausinėti ir išsiaiškinti, kuris laivas greičiausiai išplauks į Senmiestį.
  Nors buvo ruduo, Bravoso uoste laivų netrūko. Kai tik Eimonas sustiprės ir galės keliauti, jie turėtų be vargo rasti jiems plaukti tinkamą laivą. Sunkiau bus susimokėti už kelionę. Jie vylėsi rasiantys laivą, atplaukusį iš Septynių Karalysčių. Arba pirklį iš Senmiesčio, galbūt turintį giminaičių Nakties sargyboje. Juk dar turi būti žmonių, gerbiančių prie Sienos tarnaujančius vyrus.
  — Senmiestis… — švokšdamas pratarė meisteris Eimonas. — Taip. Sapnavau Senmiestį, Šernai. Vėl buvau jaunas, o su manimi buvo brolis Egas ir tas stotingas riteris, kuriam jis tarnavo. Gėrėme senojoje užeigoje, kur gaminamas baisiai stiprus sidras. — Senis vėl pamėgino atsistoti, bet tai jam buvo ne pagal jėgas. Tad vėl atsigulė. — Laivai, — vėl prabilo Eimonas. — Atsakymą sužinosime juose. Sužinosime apie drakonus. Man būtinai to reikia.
  Afe, pagalvojo Šernas, tau būtinai reikia valgio ir šilumos: pilno skrandžio ir židinyje ūžiančios kaitrios ugnies.
  — Ar tu išalkai, meisteri? Dar turime kamputį duonos ir kąsnelį sūrio.
  — Dabar nenoriu, Šernai. Gal vėliau, kai pasijusiu stipresnis.
  — Kaip pasijusi stipresnis, jei nieko nevalgai?
  Jūroje, bent jau praplaukus Skagoso salą, nė vienas iš jų daug nevalgė. Rudeninės vėtros persekiojo juos visą laiką, kol plaukė per Siaurąją jūrą. Kartais audra užgriūdavo iš pietų su griaustiniu, žaibais ir kelias paras nesiliaujančiu lietumi. O kartais atslinkdavo iš šiaurės, — šalta ir niūri, — su niršiais, kiaurai košiančiais vėjais. Vieną kartą taip atšalo, kad pabudęs Šėmas rado laivą visą apledėjusį, tviskantį kaip baltas perlas. Kapitonas nuleido stiebą, paguldė jį ant denio ir likusį kelią vyrai įveikė vien irklais. Niekas neėmė į burną nė kąsnelio, kol tolumoje nepasirodė Titanas.
  Bet kai jie išlipo į krantą, Šernas pasijuto tiesiog išbadėjęs. Panašiai jautėsi ir Dareonas su Džile. Net kūdikis ėmė godžiau čiulpti krūtį. Tik Eimonas…
  — Duona sužiedėjo, bet užeigos virtuvėje kaip nors išprašysiu padažo jai pavilgyti, — pasakė Šernas seniui. Užeigos šeimininkas buvo griežtas žmogus, nemaloniai šnairavo ir nepasitikėjo po jo stogu apsistojusiais, juodai apsirengusiais svetimšaliais, bet jo virėjas buvo draugiškesnis.
  — Nereikia. Gal atsirastų gurkšnelis vyno?
  Vyno jie neturėjo. Dareonas žadėjo jo nupirkti, kai už dainavimą gaus monetą.
  — Turėsime ir vyno, tik vėliau, — teko pasakyti Šernui. — Yra vandens, bet jis negeras.
  Geras vanduo tekėjo viršumi didžiulio sumūryto akveduko, bravosiečių vadinamo gėlo vandens upe. Turtingieji buvo nusitiesę vamzdžius ir šio vandens turėjo namuose; varguoliai savo kubilus ir kibirėlius prisileisdavo viešuose fontanuose. Šernas pasiuntė Džilę parnešti to vandens visiškai pamiršęs, jog ši tyržmogė mergina visą gyvenimą praleido Krasterio pilyje ir niekada nėra mačiusi miesto su turgaus aikšte. Bravosą sudarė akmeninis salų ir kanalų labirintas, mieste neaugo nei žolė, nei medžiai, be to, čia buvo pilna svetimų žmonių, sakančių Džilei žodžius, kurių ši nesuprato, ir taip ją išgąsdinusių, kad mergina pametė žemėlapį ir pati pasiklydo. Šernas rado ją verkiančią, suklupusią kažkokio seniai mirusio jūrų lordo statulos papėdėje.
  — Turime tik vandens iš kanalo, — paaiškino jis meisteriui Eimonui, — bet virėjas jį užvirino. Dar yra migdančio vyno, jei tau jo dar reikia.
  — Kol kas miego tikrai pakaks. Tiks ir kanalo vanduo. Gal galėtum man padėti?
  Šernas pasodino senį ir prikišo taurę su vandeniu prie sausų, suskirdusių jo lūpų. Ir vis tiek pusė vandens išsilaistė meisteriui ant krūtinės.
  — Pakaks. — Po kelių gurkšnelių Eimonas užsikosėjo. — Tu mane prigirdysi. — Apglėbtas Šerno, senis drebėjo. — Kodėl kambaryje taip šalta? — — Pabaigėme malkas. — Už kambarį su židiniu Dareonas užeigos šeimininkui sumokėjo dvigubai, bet nė vienam iš jų netoptelėjo, kad malkos čia tokios brangios. Bravose medžių nebuvo, vienas kitas ošė tik pačių įtakingiausių bravosiečių kiemuose ir soduose. Be to, bravosiečiai neskubėjo kirsti ir pušų, augusių atokesnėse salose aplink didžiąją lagūną, mat medžiai tarsi skydas saugojo ją nuo audrų. Malkos į miestą buvo plukdomos baržomis — upėmis ir iš kito lagūnos kranto. Čia net mėšlas buvo brangus; bravosiečiai nelaikė arklių, jie turėjo laivus. Visa tai nebūtų buvę svarbu, jei, kaip planavo, jie būtų išplaukę į Senmiestį, tačiau meisteris Eimonas buvo toks silpnas, jog tai pasirodė neįmanoma. Dar viena kelionė atvira jūra būtų jį pražudžiusi.
  Eimonas ėmė tapšnoti per patalus, apgraibomis ieškodamas Šerno rankos.
  — Turime eiti į prieplauką, Šernai.
  — Eisime, kai truputį sustiprėsi. — Senis nebūtų ištvėręs sūrių jūros vandens purslų ir drėgno vėjo, pučiančio uoste, o Bravose uostų buvo visur. Šiaurėje — Raudonasis uostas, kuriame Jūrų lordo rūmų kupolų ir bokštų papėdėse švartuodavosi bravosiečiai pirkliai. Vakaruose buvo įsikūręs Skudurininko uostas, prisigrūdęs laivų, atplaukusių iš kitų laisvųjų miestų, iš Vesteroso, Ibeno ir legendomis apipintų, tolimų rytų šalių. Visur kitur buvo pilna prieplaukėlių, keltų prieplaukų ir senų pilkų polių, prie kurių švartuodavosi krevečių, krabų gaudytojai ir žvejai, praleidę dieną jūros užliejamose dumblinose seklumose ir upių žiotyse. — Kol kas tau šis žygis būtų per sunkus.
  — Tada eik ten vietoj manęs, — nenusileido Eimonas, — ir atvesk žmogų, savo akimis mačiusį tuos drakonus.
  — Aš turėčiau ten eiti? — Išgirdęs tokį prašymą, Šernas labai nusiminė. — Meisteri, tai tik šnekos. Tik jūreivio pasakojimas. — Dėl to taip pat buvo kaltas Dareonas. Grįžęs dainius perpasakodavo visokias keistas, aludėse ir viešnamiuose nugirstas istorijas. Deja, pasakojimo apie drakonus jis klausėsi gerokai išgėręs ir smulkmenų neprisiminė. — Dareonas galėjo viską išsigalvoti. Dainiai kartais taip daro. Ima ir ką nors išsigalvoja.
  — Tai tiesa, — sutiko meisteris Eimonas, — bet net fantastiškiausioje dainoje slypi tiesos grūdas. Atkapstyk man tą grūdą, Šernai.
  — Nežinau, nei ką turėčiau klausti, nei kaip. Truputį moku valyriškai, o kai žmonės kreipiasi į mane bravosiečių kalba, nesuprantu nė pusės to, ką jie sako. Tu moki daugiau kalbų už mane ir, kai sustiprėsi, galėsi…
  — Kada aš sustiprėsiu, Šernai? Pasakyk man, kada?
  — Greitai. Jei ilsėsies ir valgysi. Kai atplauksime į Senmiestį…
  — Senmiesčio aš nebepamatysiu. Dabar jau žinau. — Senis tvirčiau įsikibo Šerno rankos. — Netrukus susitiksiu su savo broliais. Su vienais esu susijęs priesaika, su kitais — kraujo ryšiu, bet jie visi man broliai. O mano tėvas… jis niekada nemanė, kad jam atiteks sostas, bet taip nutiko. Jis sakydavo, kad tai jam bausmė, kam nužudė savo brolį. Meldžiuosi, kad bent miręs jis būtų radęs ramybę, kurios neturėjo, kol buvo gyvas. Septonai gieda apie palaimingą nebūtį, apie tai, kad nusimetame savo naštą ir keliaujame į tolimą šviesią šalį, kurioje galime juoktis, mylėti ir puotauti iki pasaulio pabaigos… O jei tokios šviesos ir medaus šalies nėra, jei už sienos, vadinamos mirtimi, mūsų laukia tik šaltis, tamsa ir kančios?
  Jis bijo, staiga suvokė Šernas.
  — Tu nemiršti. Tik sergi. Liga pasitrauks.
  — Tik ne šį kartą, Šernai. Sapnavau… Vidury nakties žmogus klausia visko, ko nedrįsta teirautis dienos šviesoje. Pastaraisiais metais man liko užduoti tik vieną klausimą. Kodėl dievai, atėmę man akis ir jėgas, pasmerkė gyventi toliau, šąlantį ir visų pamirštą? Kokia jiems nauda iš tokio sukriošusio senio? — Liesi, lyg oda aptrauktos šakelės Eimono pirštai virptelėjo. — Aš prisimenu, Šernai. Vis dar prisimenu.
  Šie jo žodžiai, rodės, visai beprasmiški.
  — Ką prisimeni?
  — Drakonus, — sušnabždėjo Eimonas. — Jie buvo mano giminės šlovė ir sielvartas.
  — Paskutinis drakonas nugaišo tau dar negimus, — priminė jam Šernas. — Kaip gali juos prisiminti?
  — Regiu juos sapnuose, Šernai. Matau danguje kraujuojančią raudoną žvaigždę. Vis dar pamenu, kaip atrodo raudona spalva. Matau jų šešėlius ant sniego, girdžiu jų odinių sparnų šiugždėjimą, jaučiu jų karštą alsavimą. Mano broliai taip pat sapnuodavo drakonus ir tie sapnai visus juos pražudė. Šernai, mes prisilietėme prie primirštų pranašysčių, prie stebuklų ir siaubo, kurių joks dabar gyvenantis žmogus negali tikėtis perprasti… arba…
  — Kas „arba“? — paklausė Šernas.
  — …arba ne. — Eimonas tyliai susijuokė. — Arba aš tiesiog senas, karščiuojantis ir mirštantis žmogus. — Jis užmerkė balsvas, nuvargusias akis, bet tuoj pat ir vėl atsimerkė. — Nereikėjo man palikti Sienos. Lordas Snou to galėjo ir nežinoti, bet aš privalėjau numatyti. Ugnis viską ryja, o šaltis saugo. Siena… Bet grįžti jau per vėlu. Už mano durų stovi Pašalietis ir nesileis nuvaromas. Tu buvai ištikimas tarnas. Padaryk man šią paskutinę, drąsos reikalaujančią paslaugą. Nueik prie laivų, Šernai. Ir sužinok viską, ką gali, apie tuos drakonus.
  Šernas ištraukė ranką iš senio gniaužtų.
  — Gerai. Jei taip nori… Tik… — Jis nerado žodžių. Negaliu atsisakyti. Be to, išėjęs jis galėtų Skudurininko uosto prieplaukose ir prie polių paieškoti Dareono. Pirmiausia surasiu Dareoną ir prie laivų eisime kartu. O grįždami parnešime valgyti, vyno ir malkų. Užkursime židinį ir pataisysime gero, karšto valgio. Jis atsistojo. — Ką gi, turiu eiti. Jei reikia… Džilė liks čia. Džile, kol manęs nebus, užsišauk duris. — Už durų laukia Pašalietis.
  Glausdama kūdikį prie krūties Džilė linktelėjo ir jos akys priplūdo ašarų. Ji tuoj vėl pravirks, dingtelėjo Šernui. Šito jam buvo per daug. Jo kardasaitis kabojo ant sienos, pakabintas ant kablio šalia seno suskilusio rago, kurį jam davė Jonas. Grybštelėjęs kardasaitį, Šėmas jį prisijuosė, ant tuklių pečių užsimetė juodą vilnonį apsiaustą, nerangiai žengė pro duris ir garsiai nubildėjo mediniais laiptais, kurių pakopos nuo jo svorio gailiai girgždėjo. Smuklėje buvo dvejos svečiams skirtos durys: vienos išėjo į gatvę, o kitos — prie kanalo. Šernas išsmuko pro pirmąsias, kad aplenktų svečių menę, kurioje buvo šeimininkas, ir išvengtų nedraugiško jo žvilgsnio, kuriuo šis apdovanodavo visus užeigoje per ilgai užsibuvusius svečius.
  Lauke buvo šalta, tačiau naktis nebuvo tokia ūkanota kaip kelios ankstesnės. Šernas tuo labai džiaugėsi. Kartais žemę užklodavo toks tirštas rūkas, kad žmogus net savo pėdų nematydavo. Kartą Šernas vos stačia galva neįkrito į kanalą.
  Vaikystėje Šernas skaitė Bravoso istoriją ir svajojo vieną gražią dieną į jį nukeliauti. Jis norėjo pamatyti iš jūros iškilusį rūstų ir bauginantį Titaną, siaura kaip gyvatė valtele kanalais praplaukti pro visus rūmus ir šventyklas, pasižiūrėti, kaip čionykščiai peštukai šoka vandenų šokį, kaip mėnesienoje blykčioja jų kalavijų ašmenys. Bet dabar, kai atsidūrė čia, nieko daugiau nenorėjo, tik kuo greičiau išplaukti į Senmiestį.
  Pasikėlęs gobtuvą, besiplaikstančiais apsiausto skvernais, jis gatvių grindiniu patraukė į Skudurininko uostą. Jo kardasaitis vis smuko ir, rodės, tuoj nukris jam ant kulkšnių, tad einant tekdavo vis trūktelėti jį aukštyn. Šernas laikėsi mažesnių, tamsesnių gatvelių, kuriose buvo mažesnis pavojus ką nors sutikti, ir vis dėlto nuo kiekvienos prabėgančios katės jam apmirdavo širdis… o Bravose kačių buvo nors vežimu vežk. Reikia surasti Dareoną, pagalvojo jis. Jis Nakties sargybos vyras, mano prisiekęs brolis; mudu drauge tikrai sugalvosime, ką darytu Meisterį Eimoną apleido jėgos, o Džilė būtų mieste pasiklydusi, net jei nebūtų palūžusi iš sielvarto, bet Dareonas… Neturėčiau blogai apie jį galvoti. Gal Dareonas sužeistas, galbūt dėl to ir negrįžo. Gal nužudytas ir dabar tyso kokiame nors skersgatvyje, kraujo baloje, arba kniūbsčias plūduriuoja viename iš kanalų. Naktį mieste išdidžiai vaikščiodavo peštukai, apsirengę geriausiais drabužiais, tik ir laukiantys progos parodyti, kaip geba kautis savo siauraašmeniais kardais. Vieni šokdavo kautis dėl menkiausios priežasties, kitiems ir tos nereikėjo; o Dareonas niekaip neprikąsdavo liežuvio ir buvo karštakošis, juolab išgėręs. Jeigu vyrukas geba padainuoti apie mūšius, tai dar nereiškia, kad jis moka kautis.
  Geriausios aludės, užeigos ir viešnamiai buvo įsikūrę netoli Raudonojo uosto ir Mėnulio tvenkinio, bet Dareonui labiau patiko Skudurininko uoste, kur smuklių savininkus būdavo lengviau prakalbinti bendrąja kalba. Šernas paiešką pradėjo „Žaliojo ungurio“, „Juodojo baržos škiperio“ ir „Morogo“ smuklėse, kuriose Dareonas anksčiau buvo dainavęs. Bet nė vienoje iš jų dainiaus nerado. Prie Rūko namų buvo prišvartuotos kelios siauros kaip gyvatės valtelės, laukiančios pasiplaukioti norinčių klientų, ir Šernas pamėgino valtininkų paklausti, gal matė dainių juodais drabužiais, bet niekas iš jų.
  Semo, kalbančio valyriškai, nesuprato. Arba nenorėjo suprasti. Šėmas kyštelėjo galvą į niūrų vyno rūsį, įsikūrusį po antra Nabo tilto arka, tokį ankštą, kad jame tilpo vos dešimt svečių. Bet Dareono tarp jų nebuvo. Tada užsuko ir į „Benamio“ užeigą, ir į „Septynių žibintų“ namus, ir į viešnamį, pavadintą „Kačių prieglauda“, ten sulaukė smalsių žvilgsnių, bet ne pagalbos.
  Išeidamas po raudonu „Kačių prieglaudos“ žibintu jis vos kaktomuša nesusidūrė su dviem jaunais vyrais. Vienas buvo juodbruvas, kitas šviesiaplaukis. Tamsiaplaukis kažką pasakė bravosiečių kalba.
  — Atsiprašau, — sumurmėjo Šernas, — nesuprantu.
  Apimtas baimės, jis ėmė nuo jų trauktis. Septyniose Karalystėse kilmingi žmonės vilkėjo visokių spalvų ir atspalvių aksomais, šilkais bei atlasais, o valstiečiai ir kiti prasčiokai — šiurkščiais vilnoniais ir grubaus audimo rudais drabužiais. Bravose viskas buvo kitaip. Paprasti bravosiečiai vaikštinėjo išsipustę kaip povai, uždėję plaštakas ant kalavijų rankenų, o įtakingų žmonių drabužiai buvo juosvai pilki, violetiniai, taip tamsiai mėlyni, jog atrodė beveik kaip juodi, ar juodi kaip naktis be mėnesienos.
  — Mano draugas Tero sako, kad tu toks storas, jog jam net bloga, — išvertė šviesiaplaukis peštukas, vilkintis palaidinę, kurios viena pusė buvo pasiūta iš žalio aksomo, o kita — iš sidabruoto audinio. — Mano draugas Tero sako, kad nuo tavo kalavijo tarškėjimo jam skauda galvą. — Jis kalbėjo bendrąja kalba. Kitas peštukas, tamsiaplaukis su apsiaustu iš tamsiai raudono ir geltono brokato, kurio vardas, matyt, buvo Tero, vėl kažką pasakė bravosiečių kalba, o jo bičiulis nusijuokė ir išvertė: — Mano draugas Tero sako, kad rengiesi per daug prabangiai savo padėčiai. Ar tu koks nors didis lordas, kad vilki juodus drabužius?
  Šernas norėjo dėti į kojas, bet jei būtų pamėginęs, tikriausiai būtų užkliuvęs už nusmukusio kardasaičio ir suklupęs. Neliesk kalavijo, liepė sau jis. Bent pirštu palietus kalavijo rankeną, kuris nors iš peštukų tai būtų supratęs kaip kvietimą į dvikovą. Šernas pamėgino rasti žodžių, kurie juos nuramintų.
  — Ne, aš ne… — tesugebėjo išlementi jis.
  — Jis ne lordas, — nuskambėjo vaikiškas balsas. — Jis tarnauja Nakties sargyboje, kvailiai jūs. Į šviesos ratą įžengė mergaitė, stumdama karutį, pilną jūrų dumblių; suskretusi, liesutė mergaitė susivėlusiais, seniai netrinktais plaukais, apsiavusi dideliais auliniais batais. — „Laimingajame uoste“ yra dar vienas, traukiantis dainas Jūreivio Žmonai, — paaiškino ji dviem peštukams. Tada kreipėsi į Šerną: — Jeigu jie paklaus, kas yra gražiausia pasaulio moteris, sakyk, kad Lakštingala, kitaip jų kalavijų neišvengsi. Gal nori pirkti jūrų moliuskų? Austres jau pardaviau.
  — Neturiu pinigų, — prisipažino Šernas.
  — Jis neturi pinigų, — nusišaipė šviesiaplaukis peštukas. Jo juodbruvas bičiulis išsiviepė ir vėl kažką pasakė bravosietiškai. — Mano draugas Tero nusiteikęs nedraugiškai. Būk mūsų geras storas bičiulis ir atiduok jam savo apsiaustą.
  — Nedaryk to, — įspėjo karutį stūmusi mergaitė, — nes paskui jie paprašys batų ir netrukus liksi visiškai nuogas.
  — Per garsiai kniaukiančios katytės nuskęsta kanaluose… — įspėjo ją šviesiaplaukis peštukas.
  — Tik ne tos, kurios turi nagus. — Ir staiga kairėje mergaitės rankoje žybtelėjo peilio ašmenys — tokie pat ploni, kaip ir ji pati. Vaikinas, vardu Tero, kažką pasakė savo šviesiaplaukiam bičiuliui ir jiedu kikendami nuėjo.
  — Ačiū, — jiems nutolus padėkojo Šernas.
  Mergaitė paslėpė peilį.
  — Jei naktį juosi kalaviją, tai reiškia, kad nori būti iškviestas į dvikovą. Ar norėjai su jais kautis?
  — Ne, — taip gailiai cyptelėjo Šernas, kad supykęs ant savęs net suraukė antakius.
  — Ar tu tikrai iš Nakties sargybos? Dar niekada nesu mačiusi tokio kaip tu juodojo brolio. — Mergaitė mostelėjo į karutį. — Jei nori, atiduosiu likusius moliuskus. Jau tamsu, niekas jų nebenupirks. Plauki prie Sienos?
  — Į Senmiestį. — Šernas paėmė vieną keptą moliuską ir godžiai prarijo. — Mes čia ieškome laivo.
  Moliuskas buvo skanus. Jis suvalgė dar vieną.
  — Prie tų, kurie neturi kalavijo, peštukai nesikabinėja. Net tokie pašlemėkai kaip Tero ir Orbelis.
  — O kas esi tu?
  — Niekas. — Ji trenkė žuvimi. — Kadaise turėjau vardą, bet dabar neturiu. Jei nori, gali vadinti mane Kate. O kas tu toks?
  — Semvelis iš Tarlių giminės. Tu moki bendrąją kalbą.
  — Mano tėvas buvo „Naimirijos“ irklininkų vadas. Vienas peštukas jį nužudė už tai, kad pasakė, jog mano motina gražesnė už Lakštingalą. Nė vienas iš tų pašlemėkų, kuriuos sutikai, nėra tikras žudikas. Vieną gražią dieną aš perrėšiu jam gerklę. Kapitonas pareiškė, girdi, „Naimirijoje“ mažos mergaitės nereikalingos, tad išlaipino mane Bravose. Bruskas priėmė mane į darbą ir davė karutį. — Ji pakėlė akis į Šerną. — Kuriuo laivu plauksite?
  — Sumokėjome už kelionę „Ledi Ušanoroje“.
  Mergaitė prisimerkusi įtariai jį nužvelgė.
  — Tas laivas jau išplaukė. Argi nežinai? Jau prieš kelias dienas.
  Žinauy norėjo pasakyti Šernas. Jiedu su Dareonu stovėjo krantinėje žiūrėdami, kaip švytruoja irklai jų laivo, plaukiančio link Titano ir atviros jūros. „Ką gi, — tarė dainius, — štai ir viskas.“ Jei Šernas būtų buvęs narsesnis, būtų įstūmęs jį į vandenį. Kai reikėdavo įkalbėti merginas nusirengti, Dareono liežuvis būdavo kaip medumi teptas, bet kapitono kajutėje kalbėti ir įtikinėti bravosietį, kad jų palauktų, kažkodėl teko vien Šernui.
  — Jau tris dienas pralaukiau to senio, — atšovė kapitonas. — Mano triumai pilni, o vyrai atsisveikindami jau išdulkino savo žmonas. „Ledi“ išplauks per potvynį, nesvarbu, ar su jumis, ar be jūsų.
  — Prašau… — maldavo Šernas. — Prašau, palauk tik dar kelias dienas. Kol meisteris Eimonas atgaus jėgas.
  — Jis nebeturi jėgų. — Praeitą vakarą kapitonas buvo užsukęs į užeigą ir pats matė meisterį Eimoną. — Jis senas ir ligotas, o aš nenoriu, kad mirtų ant „Ledi“ denio. Pasilikite su juo arba palikite jį Bravose, man tas pats. Aš išplaukiu. — Dar blogiau buvo tai, jog kapitonas atsisakė atiduoti už kelionę sumokėtus pinigus — sidabrą, kuris buvo skirtas tam, kad jie saugiai pasiektų Senmiestį. — Nusipirkote pačią geriausią kajutę. Ji čia, laukia jūsų. Jei nenorite jos užimti, aš dėl to nekaltas. Kodėl turėčiau patirti nuostolį?
  Dabar jau būtume pasiekę Prieblandos Slėnį, niūriai pagalvojo Šernas. O jei būtų pūtę palankūs vėjai, gal net ir Pentosą.
  Bet mergaitei su karučiu visa tai negalėjo rūpėti.
  — Sakei, matei dainių…
  — “Laimingame uoste“. Jis ketina vesti Jūreivio Žmoną.
  — Vesti?!
  — Ji į lovą eina tik su tais, kurie ją veda.
  — Kur tas „Laimingasis uostas“?
  — Priešais „Mimo laivą“. Galiu nuvesti.
  — Aš kelią žinau. — „Mimo laivą“ Šernas buvo matęs. Dareonas negali vesti! Jis davė priesaikų! — Turiu eiti.
  Ir jis pasileido tekinas. Grindinio akmenys buvo slidūs, o kelias netrumpas. Netrukus Šernas jau pūtavo, o jam už nugaros garsiai plakėsi didelio juodo apsiausto skvernai. Bėgant viena ranka jam teko prilaikyti kardasaitį. Keli žmonės, kuriuos Šernas sutiko, nulydėjo jį smalsiais žvilgsniais, o viena jį pamačiusi katė išrietė nugarą ir sušnypštė. Kol pribėgo laivą, Šernas vos laikėsi ant kojų. „Laimingasis uostas“ buvo įsikūręs skersgatvyje kitapus.
  Vos tik jis, įraudęs ir uždusęs, įkėlė koją į užeigą, jam ant kaklo pakibo vienaakė moteris.
  — Ne, — sudraudė ją Šernas, — aš ne to čia atėjau.
  Ji kažką pasakė bravosiečių kalba.
  — Šios kalbos aš nemoku, — valyriškai paaiškino jai Šernas.
  Židinyje spragsėjo ugnis, visur degė žvakės. Kažkas čirpino smuiką, be to, Šernas pamatė dvi merginas, susikibusias rankomis ir šokančias aplink raudonąjį žynį. Vienaakė moteris prispaudė krūtis jam prie krūtinės.
  — Liaukis! Aš čia ne to atėjau!
  — Šernai! — staiga nuskambėjo pažįstamas Dareono balsas. — Ina, nelįsk priėjo, tai Šernas Žudikas. Mano prisiekęs brolis!
  Vienaakė moteris atšlijo, nors plaštaką tebelaikė uždėjusi jam ant dilbio. Viena iš šokėjų šūktelėjo: „Jei nori, jis gali ir mane nužudyti“, o kita tarė: „Kaip manai, ar jis leistų man. paliesti savo kalaviją?“ Joms už nugarų ant sienos buvo nupieštas ryškiai raudonas burinis laivas, kurio įgulą sudarė nuogos, tik ilgaauliais batais iki šlaunų avinčios moterys. Tirošietis jūreivis buvo padauginęs, nuvirtęs užeigos kampe ir knarkė pūsdamas į vešlią rudą barzdą. Kitame kampe pagyvenusi moteris didžiulėmis krūtimis išdykavo su galingo stoto vyru iš Vasaros salų, apsitaisiusiu juodomis ir ryškiai raudonomis plunksnomis puoštais drabužiais. O svečių menės vidury sėdėjo Dareonas, pasisodinęs ant kelių moterį, ir nosimi braukė jai kaklą. Ji buvo užsimetusi ant pečių juodą jo apsiaustą.
  — Žudike, — apgirtęs, vos apversdamas liežuvį prabilo dainius, — eikš, susipažink su mano ledi žmona. — Jo plaukai buvo susitaršę, veide švietė paika šypsena. — Dainavau jai meilės dainas. Kai aš dainuoju, moterims kojas pakerta. Argi galėjau atsispirti tokiai gražuolei? — Jis pabučiavo merginą į nosį. — Žmonele, pabučiuok Žudiką, jis mano brolis. — Kai mergina nulipo Dareonui nuo kelių, Šernas pamatė, kad po apsiaustu ji visiškai plika. — Tik nepradėk glamonėti mano žmonos, Žudike, — juokais įspėjo Dareonas. — Bet jei norėtum kurios nors iš jos seserų, nesivaržyk. Rodos, monetų dar turiu.
  Monetų, už kurias galėjai nupirkti mums maisto, dingtelėjo Šernui, monetų, už kurias galėjome nusipirkti malkų, kad meisteriui Etmonui būtų šilta.
  — Ką tu padarei?! Negali vesti. Davei priesaiką, kaip ir aš. Už tai prie Sienos*tau galvą nuims.
  — Mudu susituokėme tik vienai nakčiai, Žudike. Už tai net Vesterose niekas nerenčia galvos. Argi niekada nebuvai Kurmių mieste atsikasti po žemėmis glūdinčių lobių?
  — Ne. — Šernas nuraudo. — Aš niekada…
  — O kaipgi tavo tyržmogė mergiotė? Vis tiek turėjai kokį kartą ją išdulkinti. Tiek naktų praleidote miške, susiglaudę po viena antklode… Nesakyk, kad nė karto neįkišai. — Dainius mostelėjo į kėdę. — Sėskis, Žudike. Išgerk vyno. Pasirink kekšę. Jei nori, ir abi.
  Bet vyno Šernas nenorėjo.
  — Žadėjai grįžti dar prieš sutemstant. Parnešti vyno ir valgio.
  — Tai štai kaip tu nužudei Kitųl Priekaištavai jam tol, kol šis neišlaikęs numirė? — nusijuokė Dareonas. — Ji yra mano žmona, o ne tu. Jei nenori išgerti už mano santuoką, dink iš čia.
  — Eime, — įsakmiai tarė Šernas. — Meisteris Eimonas pabudo ir nori sužinoti apie tuos drakonus. Jis šneka apie kraujuojančias žvaigždes, baltus šešėlius, apie sapnus ir… Jei pavyktų daugiau sužinoti apie tuos drakonus, jį tai nuramintų. Padėk man.
  — Rytoj. Tik ne pirmą savo vestuvių naktį. — Dareonas svirduliuodamas atsistojo, paėmė už rankos savo nuotaką ir, tempdamas merginą iš paskos, žengė prie laiptų.
  Šėmas pastojo jam kelią.
  — Tu pažadėjau Dareonai. Davei priesaiką. Esi mano brolis.
  — Vesterose. Ar tau Bravosas panašus į Vesterosą?
  — Meisteris Eimonas…
  — …miršta. Tas dryžuotas žiniuonis, kuriam sukišai visą mūsų sidabrą, taip ir pasakė. — Dareonas nepatenkintas sučiaupė lūpas. — Pasiimk merginą arba dink iš čia, Šernai. Tu žlugdai mano vestuves.
  — Aš išeisiu, — linktelėjo Šernas, — bet tik kartu su tavimi.
  — Ne, su tavimi daugiau neturiu jokių reikalų. Ir juodi drabužiai man jau įkyrėjo. — Dareonas nutraukė nuo plikos savo nuotakos apsiaustą ir sviedė jį Šernui į veidą. — Štai. Apklok tuo skuduru senį, kad jam būtų bent kiek šilčiau. Man to apsiausto nebereikės. Netrukus apsivilksiu aksomo drabužius. O dar po metų vilkėsiu kailinius ir valgysiu…
  Ir tada Šernas jam trenkė.
  Net nespėjo pagalvoti, ką daro. Rodos, ranka pati pakilo, plaštaka susigniaužė ir kumštis dunkstelėjo dainiui į veidą. Dareonas nusikeikė, plika jo žmona klyktelėjo, o Šernas puolė dainių ir aukštielninką parvertė jį ant žemo stalo. Jiedu buvo beveik vienodo ūgio, bet Šernas svėrė vos ne dvigubai daugiau ir pagaliau buvo per daug įsiutęs, kad bijotų. Jis kelis kartus smogė dainiui į veidą ir į pilvą, o tada abiem rankomis ėmė daužyti jį per pečius. Kai Dareonas sučiupo jo riešus, Šernas smogė galva ir prakirto jam lūpą. Dainius paleido riešus, ir Šernas sugurino jam nosį. Kažkur juokėsi vyras, plūdosi moteris. Muštynės prislopo, tarsi jiedu būtų dvi juodos musės, įklimpusios į sakus. Paskui kažkas Šerną atplėšė nuo dainiaus krūtinės. Šernas smogė ir tam vyrui, bet tada kažkas sunkiu daiktu tvojo jam per galvą.
  Jis atsipeikėjo lauke, stačia galva skriedamas per rūką. Akimirką pamatė žemiau tyvuliuojant juodą vandenį. Paskui kanalas staiga priartėjo ir jis pūkštelėjo veidu į vandenį.
  Šernas grimzdo į dugną kaip kirvis, kaip akmuo, kaip uolos nuoskila. Tamsaus, šalto ir sūraus vandens pritekėjo jam į akis ir į nosį. Kai pamėgino šauktis pagalbos, vanduo užpylė ir burną. Spardydamasis ir žiopčiodamas, jis apsivertė, o jam iš nosies kilo oro burbulai. Plauk, liepė jis sau, plauk. Sūrus vanduo graužė akis, o kai atsimerkdavo, akino. Jis akimirkai iškilo į paviršių ir įkvėpė, viena ranka beviltiškai plakdamas vandenį, o kita mėgindamas kaip nors įsitverti kanalo sienos. Bet akmenys buvo glitūs ir slidūs ir įsikibti jam nepavyko. Jis vėl ėmė skęsti.
  Nuo vandens akimirksniu peršlapo drabužiai ir Šernas visu kūnu jautė šaltį. Kardasaitis nuslydo kojomis ir supančiojo jam kulkšnis. Tuoj nuskęstu, pagalvojo jis, apimtas aklos, juodos panikos. Vėl ėmė maskatuoti rankomis ir kojomis, mėgindamas iškilti į vandens paviršių, bet netrukus veidu trenkėsi į kanalo dugną. Plaukiu aukštyn kojomis, suprato jis, skęstu. Po viena maskatuojančia jo ranka tarp pirštų kažkas praslydo — lyg ungurys, lyg kitokia žuvis. Negaliu nuskęsti, be manęs meisteris Etmonas mirs, o Džilė liks visai viena. Turiu išplaukti, turiu…
  Pasigirdo garsus pliūkštelėjimas ir kažkas jį apkabino per pažastis ir krūtinę. Ungurys, pirmiausia dingtelėjo Šernui, mane pačiupo ungurys ir nusitemps į dugną. Jis prasižiojo rėkti ir gurkštelėjo dar truputį kanalo vandens. Aš nuskendau, buvo paskutinė jo mintis. O dievai, būkite man geri, aš nuskendau.
  Kai atsimerkė, Šernas susivokė gulintis aukštielninkas, o stambus juodaodis vyras iš Vasaros salų niurkė jam pilvą dideliais kaip kumpiai kumščiais. Liaukis, man skauda, pamėgino sušukti Šernas. Bet vietoj žodžių iš burnos pliūptelėjo vanduo ir jis įkvėpė truputį oro. Jis buvo kiaurai permirkęs, drebėjo, be to, gulėjo ant grindinio akmenų kanalo vandens baloje. Vyras iš Vasaros salų vėl spustelėjo jam pilvą, ir Šernui iš nosies pliūptelėjo dar vandens.
  — Liaukis, — šiaip taip ištarė Šernas. — Aš nenuskendau. Nenuskendau.
  — Nenuskendaį. — Gelbėtojas pasilenkė prie jo — didžiulis, juodas ir varvantis. — Tu skolingas Ksondui daug plunksnų. Vanduo sugadino puikųjį Ksondo apsiaustą.
  Šernas ir pats matė, jog tai tiesa. Plunksnomis puoštas apsiaustas buvo prilipęs prie plačių vyro pečių, permirkęs ir supurvintas.
  — Aš nenorėjau…
  — …plaukti? Ksondas matė. Per daug taškeisi. Storuliai turėtų plūduriuoti vandens paviršiuje. — Stambia juoda ranka jis čiupo Šerną už liemenės ir pastatė ant kojų. — Ksondas dirba kapitono padėjėju „Cinamono vėjyje“. Ir moka daug kalbų, nors tik po truputį. Ksondas juokėsi, kai pamatė, kaip daužai dainių. Ir Ksondas viską girdi. — Jis plačiai nusišypsojo, tvykstelėjo balti dantys. — Ksondas žino apie tuos drakonus.

  # Džeimis

  Tikėjausi, kad ta bjauri barzda tau jau bus nusibodusi. Taip apžėlęs, tu panašus į Robertą.
  Jo sesuo gedulo drabužius iškeitė į nefrito žalumo suknią su myrietiškų nėrinių rankovėmis. Jai ant kaklo, užvertas ant auksinės grandinėlės, kabėjo balandžio kiaušinio didumo smaragdas.
  — Roberto barzda buvo juoda. O maniškė gelsva.
  — Gelsva? Gal — žilsva? — Sersėja išpešė plauką jam iš pabarzdės ir iškėlė. Jis buvo žilas. — Tu visai netekai spalvų, broli. Tapai šmėkla, išblyškusiu ir luošu padaru. Ir tokiu bekrauju, apsirengusiu vien baltai. — Ji sprigtelėjusi numetė plauką. — Man labiau patiktų, jei dėvėtum tamsiai raudonus ir aukso spalvos drabužius.
  Man patiktų, jei būtum įdegusi saulėje ir tavo oda ristųsi vandens lasai. Džeimis norėjo ją pabučiuoti, paimti ant rankų, nunešti į miegamąjį, numesti ant lovos… ji dulkinasi su Lanseliu, Osmundu Ketlbleku ir Mėnuliuku…
  — Noriu sudaryti su tavimi sandėrį. Išlaisvink mane nuo mano pareigos, ir mano skustuvas — tavo paslaugoms.
  Sersėja kietai sučiaupė lūpas. Ji gurkšnojo karštą, prieskoniais pagardintą vyną ir kvepėjo muskato riešutu.
  — Drįsti derėtis su manimi dėl tokių smulkmenų? Ar privalau priminti, jog esi prisiekęs man paklusti?
  — Esu prisiekęs ginti karalių. Mano vieta — šalia jo.
  — Tavo vieta ten, kur jis tave siunčia.
  — Tomenas antspauduoja kiekvieną dokumentą, kurį pakiši jam po nosimi. Tai tavo darbas ir, be to, tikra kvailystė. Kam skirti Daiveną Vakarų sergėtoju, jei juo nepasitiki?
  Sersėja klestelėjo į krėslą prie lango. Jai už nugaros Džeimis matė aprūkusius Rankos bokšto griuvėsius.
  — Iš kur tas nenoras, sere? Ar tik kartu su plaštaka nebūsi praradęs ir drąsos?
  — Prisiekiau ledi Stark, kad prieš Starkus arba Tulius daugiau niekada nepakelsiu ginklo.
  — Tą priesaiką davei girtas, be to, tau į gerklę buvo įremti kalavijo ašmenys.
  — Kaip galiu ginti Tomeną su juo nebūdamas?
  — Gali ginti karalių kovodamas su jo priešais. Tėvas visada sakydavo, kad vikrus kalavijo kirtis yra geresnė gynyba už skydą. Nors, žinoma, kalavijo kirčiams reikalinga ranka. Ir vis dėlto net luošas liūtas gali įvaryti baimės.
  Noriu Riverano. Noriu, kad Brindenas Tūlis būtų arba sukaustytas grandinėmis, arba nužudytas. Be to, kažkas turi padaryti tvarką Harenhole. Mums skubiai reikalingas Vilis Manderlis, jei tik jis gyvas ir tebėra nelaisvėje, bet pilies įgula neatsakė nė į vieną mūsų siųstų varnų žinią.
  — Harenhole įsikūrę Gregorio vyrai, — priminė jai Džeimis. — Kalnas mėgo tik tuos, kurie yra žiaurūs ir kvaili. Varnus jie greičiausiai suvalgė su visomis žiniomis.
  — Todėl ir siunčiu tave. Jie gali suvalgyti ir tave, narsusis broli, bet tikiuosi, kad jiems sustos skrandžiai. — Sersėja persibraukė per suknios sijoną. — Taip pat noriu, kad, kol tavęs nebus, karaliaus sargybai vadovautų seras Osmundas.
  ..kiek žinau, ji dulkinasi su Lanseliu, Osmundu Ketlbleku ir Mėnuliuku…
  — Ne tu paskirsi vadą. Jei man teks išvykti, vadovavimą karaliaus sargybai perims seras Loras.
  — Kas tai? Pokštas? Juk žinai, kaip nemėgstu sero Loro.
  — Jei nebūtum Beilono Svono išsiuntusi į Dorną…
  — Jis man ten reikalingas. Tais dorniečiais negalima pasitikėti. Raudonoji Angis kovėsi už Tirioną, o gal jau pamiršai? Nepaliksiu savo dukters jų malonei. Ir neleisiu, kad karaliaus sargybai vadovautų Loras Tairelis.
  — Seras Loras tris kartus pranašesnis vyras už serą Osmundą.
  — Tavo vyriškumo ir pranašumo supratimas truputį pasikeitė, broli…
  Džeimio krūtinėje sukilo pyktis.
  — Tiesa, Loras geidulingai nespokso į tavo papus, kaip seras Osmundas, bet nemanau…
  — Tai pagalvok. — Ir Sersėja tėškė jam per skruostą.
  Džeimis nė nemėgino gintis.
  — Matau, man reikia vešlesnės barzdos, kad sušvelnintų karalienės glamones.
  Jis troško nuplėšti Sersėjai suknią ir jos smūgius paversti bučiniais. Buvo tai daręs anksčiau, tada, kai dar turėjo abi rankas.
  Žalios karalienės akys buvo šaltos kaip ledas.
  — Geriau jau eik, sere.
  ..su Lanseliu, Osmundu Ketlbleku ir Mėnuliuku…
  — Ar tu ne tik luošas, bet ir kurčias? Durys tau už nugaros, sere, rasi jas pats.
  — Kaip įsakysi.
  Džeimis apsisuko ir paliko ją vieną.
  Kažkur dievai kvatojosi. Jis žinojo, kad Sersėja nemėgsta, jei kas nors jai trukdo. Švelnesni žodžiai gal būtų ją paveikę, bet pastaruoju metu vien pamatęs seserį Džeimis nesitverdavo pykčiu.
  Viena vertus, Džeimis džiaugėsi, kad išvyks iš Karaliaus Uosto. Jam nepatiko aplink Sersėją besisukiojančių padlaižių ir kvailių draugija. „Mažiausioji taryba“ — štai kaip, anot Adamo Marbrando, jie buvo vadinami Blusyne. O Kiburnas… nors ir išgelbėjo Džeimiui gyvybę, vis tiek tebebuvo Kruvinasis Juokdarys. „Kiburnas turi savų paslapčių“, — įspėjo jis Sersėją. Bet ši tik nusijuokė ir atsakė: „Mes visi jų turime, broli.“
  ..kiek žinau, ji dulkinasi su Lanseliu, Osmundu Ketlbleku ir Mėnuliuku…
  Prie Raudonojo bokšto arklidžių Džeimio laukė keturiasdešimt riterių ir tiek pat ginklanešių. Pusė iš jų buvo vakariečiai, prisiekę ištikimybę Lanisteriams, kiti — buvę priešai, visai neseniai tapę abejotinais draugais. Seras Dermotas iš Lietaus Miško iškėlęs laikė Tomeno vėliavą, o Raudonasis Ronetas Koningtonas — baltą karaliaus sargybos vėliavą. Peidžas, Paiperis ir Pekldonas dalijosi garbe būti lordo vado ginklanešiais. „Tegul draugai būna tau už nugaros, o priešai ten, kur juos matytum“, — kadaise jam patarė Samneris Kreikholas. O gal tai buvo tėvo žodžiai?
  Džeimio jojamas žirgas buvo juodbėris, jo karo žirgas — puikus širmas eržilas. Džeimis jau daugelį metų nė vienam iš savo žirgų nebuvo davęs vardo; jis matė pernelyg daug mūšiuose žūvančių žirgų, o kai duodavai jiems vardus, ištverti jų netektį būdavo dar sunkiau. Bet kai jaunasis Paiperis ėmė juos vadinti Garbe ir Šlove, Džeimis tik nusijuokė ir leido žirgams vardus palikti. Šlovė turėjo puošnią, kaip Lanisteriams dera, tamsiai raudoną gūnią; Garbė buvo padabinta karaliaus sargybai pritinkančiais baltais papuošimais. Kol Džeimis įsėdo į balną, Džosminas Pekldonas palaikė jojamo žirgo vadeles. Ginklanešys buvo liesas kaip šakalys, ilgomis rankomis ir kojomis, seniai netrinktais pilkšvais kaip pelės plaukais ir minkštais barzdos pūkeliais apžėlusiais skruostais. Jo apsiaustas buvo tamsiai raudonos, Lanisterių giminės spalvos, bet po juo buvo matyti dešimt tamsių jo giminės kefalių geltoname fone.
  — Milorde, — paklausė jaunuolis, — ar pageidausi savo naujos rankos?
  — Prisisek ją, Džeimi, — paragino seras Kenosas iš Keiso. — Pamojuok ja prasčiokams, tegul turi ką papasakoti savo vaikams.
  — Nenoriu. — Džeimis neketino rodyti prasčiokų miniai auksinės apgaulės. Tegul mato bigę. Tegul pasižiūri į luošį. — Bet nesivaržyk ir užvaduok mane, sere Kenosai. Jei tau patinka, mojuok abiem rankomis ir maskatuok abiem kojomis. — Kaire ranka suėmęs vadeles, jis apsuko žirgą. — Peinai! — visiems rikiuojantis šūktelėjo. — Josi šalia manęs.
  Seras Ilinas Peinas prisigretino prie Džeimio, bet atrodė tarsi į puotą patekęs elgeta. Jo šarviniai marškiniai buvo seni ir surūdiję, užvilkti ant suteptos kietintos odos palaidinės. Nei ant žmogaus, nei ant žirgo nebuvo matyti jokio herbo; Peino skydas buvo toks sukapotas ir apdaužytas, jog sunku buvo pasakyti, kokios spalvos dažais jis kadaise buvo nudažytas. Niūria veido išraiška ir giliai įdubusiomis, tuščiu žvilgsniu žvelgiančiomis akimis, seras Ilinas galėjo būti palaikytas įsikūnijusia mirtimi… ir jau daug metų iš tiesų buvo ja laikomas.
  Tačiau dabar viskas pasikeitė. Seras Ilinas buvo pusė Džeimio gauto atlygio už tai, kad vykdytų mažojo karaliaus įsakymą kaip geras ir klusnus lordas vadas. Kita pusė jo atlygio buvo seras Adamas Marbrandas. „Man tų vyrų reikia“, — pareiškė jis seseriai, o Sersėja nesipriešino. Greičiausiai ji džiaugiasi, kad gali jų atsikratyti. Seras Adamas buvo Džeimio vaikystės draugas, o tylusis budelis priklausė jų tėvui, jei tik… apskritai kam nors priklausė. Pelnas buvo rankos sargybos kapitonas, kai kažkas nugirdo jį giriantis, kad iš tiesų Septynias Karalystes valdo lordas Taivinas ir kad tai jis sako karaliui Eiriui, ką ir kaip daryti. Už tai Eiris Targarienas išlupo Peinui liežuvį.
  — Atidarykite vartus, — tarė Džeimis ir Stipruolis Šernas griausmingu balsu pakartojo: „ATIDARYKITE VARTUS!“
  Kai tratant būgnams ir griežiant smuikams pro Purvo vartus išžygiavo Meisas Tairelis, gatvėse susirinko tūkstančiai žmonių išlydėti jo džiaugsmingais šūksniais. Maži berniukai sekė iš paskos, žygiavo šalia Tairelio karių aukštai iškėlę galvas, kaldami padais, o jų seserys, žiūrėdamos pro langus, siuntė oro bučinius.
  Bet šiandien viskas buvo kitaip. Jiems jojant pro šalį, kelios kekšės pakvietė užsukti, o pyragėlių pardavėjas paleido gerklę siūlydamas savo prekes. Batsiuvių aikštėje du nudriskę žvirbliai pamokslavo keliems šimtams susibūrusių prasčiokų ir garsiai šaukdami skelbė prakeikimą bedieviams ir demono garbintojams. Minia prasiskyrė praleisti karių kolonos. Žvirbliai ir kurpiai nulydėjo juos blausiais žvilgsniais.
  — Jiems patinka rožių kvapas, bet liūtų jie nemėgsta, — tarė Džeimis. — Tikiuosi, kad mano sesuo bus išmintinga ir atkreips į tai dėmesį.
  Seras Ilinas nieko neatsakė. Ilgoje kelionėje jis — tobula draugija. Galėsiu mėgautis mudviejų pokalbiu.
  Dauguma būrio vyrų laukė Džeimio anapus gynybinių miesto sienų; seras Adamas Marbrandas su savo raiteliais, seras Stefonas Sviftas ir kariuomenės maisto atsargų vilkstinė, senojo sero Bonifero Gerojo Šventoji Šimtinė, raitieji Sarsfildo lankininkai, meisteris Gulianas su varnų pUnais narvais ir du šimtai sunkiųjų raitininkų, vadovaujamų sero Flemento Brakso. Apskritai paėmus, tai nebuvo gausi kariuomenė, mat iš viso ją sudarė mažiau nei tūkstantis vyrų. Bet prie Riverano viską lėmė ne kariuomenės gausa. Lanisterių kariuomenė ir dar didesnės Frėjų pajėgos jau laikė apsiautusios pilį; sprendžiant iš paskutinio juos pasiekusio varno atneštos žinios, pilį apsiautusiai kariuomenei trūko maisto. Brindenas Tūlis, prieš pasislėpdamas už savo pilies sienų, sunaikino visa, kas apylinkėse buvo valgoma.
  Tiesa, daug darbo jis neturėjo. Sprendžiant iš to, ką Džeimis matė kitose upių kraštų vietovėse, retai kur javų laukas nebuvo sudegintas, retas miestas liko neapiplėštas, reta mergina neišprievartauta. O dabar mieloji sesuo siunčia mane baigti Eimorio Lorčo ir Gregorio Kligeino pradėto darbo. Džeimiui tai labai nepatiko.
  Karaliaus Uosto prieigose Karališkajame kelyje turėjo būti saugu, kiek šiais neramiais laikais tai buvo įmanoma, ir vis dėlto Džeimis pasiuntė Marbrandą ir jo raitelius pasižvalgyti po apylinkes.
  — Kuždesių miške Robas Starkas užklupo mane nepasiruošusį, — tarė jis. — Daugiau taip niekada nenutiks.
  — Nenutiks, duodu žodį. — Buvo akivaizdu, kad, vėl sėdęs į balną ir vilkėdamas dulsvai pilką savo giminės, o ne aukso spalvos vilnonį miesto sargybos apsiaustą, Marbrandas jautė palengvėjimą. — Jei koks nors priešas prislinks arčiau nei per keliolika mylių, iš karto tau apie jį pranešiu.
  Džeimis kuo griežčiausiai įsakė, kad nė vienas karys nepaliktų kolonos be jo leidimo. Mat kitaip, — jis tai žinojo, — jauni lordai ims nuobodžiauti ir netrukus pasileis šuoliais per laukus, vaikydami galvijus ir trypdami javus. Miesto apylinkėse dar galėjai išvysti karvių ir avių, ant vaismedžių kybančių obuolių ir uogomis aplipusių krūmų, keliu dardančių arkliais ir jaučiais traukiamų vežimų. Bet toliau nuo miesto vaizdas toli gražu nebuvo toks malonus akiai.
  Jodamas kolonos priekyje, šalia tylinčio kaip žuvis sero Ilino Peino, Džeimis jautėsi beveik patenkintas. Saulė šildė jam nugarą, o vėjas glostė plaukus nelyginant moters pirštai. Mažajam Lu Paiperiui prišuoliavus nešinam pilnu šalmu gervuogių, Džeimis saują jų suvalgė, o kitas liepė vaikinukui pasidalyti su kitais ginklanešiais ir seru Ilinu Peinu.
  Tylėdamas Peinas, rodės, jautėsi taip pat patogiai, kaip ir vilkėdamas aprūdijusius šarvinius marškinius ir kietintos odos palaidinę. Jo žirgo kanopų kaukšėjimas ir į makštis įkišto kalavijo žvangtelėjimas kaskart, kai Peinas, sėdėdamas balne, pakeisdavo kūno padėtį, buvo vieninteliai jo skleidžiami garsai. Nors jo raupų išėstas veidas buvo niūrus, o akys šaltos kaip žiemos ežero ledas, Džeimis jautė, kad seras Ilinas džiaugiasi, galėdamas joti drauge. Leidau jam rinktis, prisiminė Džeimis. Jis galėjo man atsakyti ir likti karaliaus teisingumo vykdytoju.
  Sero Ilino paskyrimas į šias pareigas buvo Roberto Barateono vestuvinė dovana jo nuotakos tėvui ir šiaip šilta vietelė — tarsi atlygis Peinui už prarastą liežuvį tarnaujant Lanisterių giminei. Ilgainiui jis tapo puikiu budeliu. Nė vienos egzekucijos neįvykdė atmestinai ir jam retai prireikdavo užsimoti antrą kartą. Be to, tas jo tylėjimas visiems varė baimę. Retas kuris vyras taip puikiai tiko šioms pareigoms, kaip seras Ilinas Peinas.
  Nusprendęs pasiimti jį drauge, Džeimis Išdaviko tako gale susirado sero Ilino buveinę. Budelis buvo įsikūręs viršutiniame aukšte žemo ir drūto pusapvalio bokšto, padalyto į celes, skirtas kaliniams, kuriems reikėjo didesnių patogumų: į nelaisvę patekusiems riteriams ir lordams, laukiantiems, kol bus paleisti už išpirką arba su kuo nors apkeisti. Įėjimas į tikruosius požemius buvo pirmame aukšte, už vienų kaltinės geležies ir antrų medinių, suskilusių ir papilkėjusių, durų. Tarp tų dvejų durų buvo kambariai, kuriais naudojosi vyriausiasis kalėjimo prižiūrėtojas, lordas išpažinčių klausytojas ir karaliaus teisingumo vykdytojas. Pastarasis kartu buvo ir budelis, tačiau, pagal tradiciją, jis taip pat vadovavo požeminiam kalėjimui ir jame dirbantiems prižiūrėtojams.
  Vadovo užduočiai seras Ilinas Peinas buvo visiškai netinkamas žmogus. Kadangi nemokėjo nei skaityti, nei rašyti, o kalbėti negalėjo, vadovauti požeminiam kalėjimui jis patikėjo savo pavaldiniams, kad ir kokie niekšeliai jie buvo. Lordo išpažinčių klausytojo karalystėje nebuvo nuo Dareono Antrojo laikų, o paskutinis vyriausiasis kalėjimo prižiūrėtojas buvo audinių pirklys, nusipirkęs šį postą iš Mažojo Piršto valdant karaliui Robertui. Be jokios abejonės, kelerius metus užėmęs šį postą, pirklys susižėrė gražaus pinigo ir būtų susižėręs dar daugiau, jei nebūtų padaręs klaidos ir susimokęs su keliais kitais turtingais kvailiais atiduoti Geležinį sostą Staniui. Jie vadino save „Elnio žmonėmis“, tad Džofas liepė vinimis prikalti jiems prie galvų elnių ragus ir pakabinti permetus per miesto gynybines sienas. Tad atrakinti Džeimiui požemio duris ir siaurais laiptais nuvesti į bokštą, kuriame jau penkiolika metų gyveno Ilinas Peinas, teko Reniferiui Longvotersui, vyriausiam požeminių kalėjimų prižiūrėtojui iškrypusią nugara, įkyriai tvirtinusiam, kad jo gyslomis teka „lašelis drakonų kraujo“.
  Kambariuose trenkė gendančiu maistu, o ant grindų paklotose nendrėse knibždėjo parazitai. Įkėlęs koją į kambarį, Džeimis vos neužmynė žiurkės. Didysis Peino kalavijas buvo padėtas ant iš ožio perdirbto stalo, šalia galąstuvo ir riebaluotos vaškuotės. Ašmenų plienas atrodė nepriekaištingai, jų briaunos blausioje šviesoje spindėjo melsvai, bet visur aplink išdriekti ant grindų valkiojosi nešvarūs drabužiai, o netvarkingai išmėtytos šarvų dalys buvo parudavusios nuo rūdžių. Kiek čia buvo sudaužyta vyno ąsočių, Džeimis suskaičiuoti negalėjo. Šiam žmogui rūpi tik žudyti, pagalvojo jis, o tuo metu iš miegamojo, lydimas perpildytų naktinių puodų tvaiko, išėjo seras Ilinas.
  — Jo malonybė įsakė man grąžinti jo valdžion upių kraštus, — tarė jam Džeimis. — Norėčiau, kad jotum kartu, jei tik galėsi palikti… visa tai.
  Užuot gavęs atsakymą, Džeimis sulaukė tik tylos ir ilgai trukusio, įdėmaus žvilgsnio. Bet kai jau buvo beapsisukąs eiti, Peinas jam linktelėjo. Ir štai jis joja. Džeimis žvilgtelėjo į savo bendrakeleivį. Galbūt mums abiem dar yra vilties…
  Tą naktį jie įkūrė stovyklą papėdėje kalvos, ant kurios dunksojo Heifordų pilis. Saulei nusileidus, kalvos prieigose palei upokšnio krantus išdygo šimtas palapinių. Džeimis pats pastatė sargybą. Būti užpultas taip arti miesto jis nesitikėjo, tačiau kadaise jo dėdė Stafordas taip pat jautėsi saugus Okskrose. Tad geriau buvo nerizikuoti.
  Sulaukęs kvietimo iš pilies pavakarieniauti su ledi Heiford pilies valdytoju, Džeimis kartu pasiėmė serą Iliną Peiną, serą Adamą Marbrandą, serą Boniferą Hastį, Raudonąjį Ronetą Koningtoną, Stipruolį Šerną ir dar keliolika riterių bei lordų.
  — Rodos, turėčiau užsisegti dirbtinę ranką, — pasakė jis Pekui prieš kopdamas į kalvą.
  Vaikinukas negaišuodamas ją atnešė. Plaštaka buvo nukaldinta iš aukso, atrodė kaip tikra, nagai buvo inkrustuoti perlamutru, o visi penki pirštai pusiau sugniaužti, kad iš jų neišslystų vyno taurė. Kautis negaliu, bet galiu gertu dingtelėjo Džeimiui, kol jo ginklanešys odiniais dirželiais rišo plaštaką prie rankos bigės. „Nuo šiandien žmonės turėtų vadinti tave Auksarankiu, milorde“, — pirmą kartą pririšęs Džeimiui prie riešo plaštaką, patikino jį ginklininkas. Jis klydo. Iki pat mirties liksiu Karalžudys.
  Auksinė plaštaka per vakarieųę davė gerą progą pažerti susižavėjimo kupinų pastabų, bent jau kol Džeimis neparvertė vyno taurės. Tada jis įniršo.
  — Jei taip žaviesi tuo prakeiktu daiktu, nusikirsk sau dešinę ranką ir galėsi džiaugtis, — pasakė jis Flementui Braksui.
  Apie auksinę ranką daugiau niekas nepratarė nė žodžio ir Džeimis galėjo ramiai išgerti vyno.
  Ledi, kuriai priklausė pilis, buvo susigiminiavusi su Lanisteriais per vedybas, — tai buvo putli, neseniai vaikščioti pradėjusi mergaitė, nesulaukusi nė vienerių metų ištekinta už Džeimio pusbrolio Tireko. Ledi Ermesanda, kaip ir dera ledi, atitipeno jų pasveikinti apvilkta auksinto audeklo suknyte su sodriai žaliais stačiakampiais ir žalsvais vingriais Heifordų giminės ornamentais, išsiuvinėtais smulkiais nefrito karoliukais. Tačiau netrukus mergaitė ėmė žliumbti ir žindyvė tuoj pat nuvedė ją į lovą.
  — Ar apie mūsų lordą Tireką vis dar nėra jokios žinios? — paklausė pilies valdytojas, kai į stalą buvo atneštas keptas upėtakis.
  — Ne.
  Tirekas Lanisteris pradingo per neramumus Karaliaus Uoste, tuomet, kai Džeimis dar buvo Riverano belaisvis. Dabar vaikinas buvo keturiolikos, žinoma, jei liko gyvas.
  — Lordo Taivino įsakytas, pats vadovavau paieškoms, — prabilo Adamas Marbrandas, imdamas iš žuvies kaulus, — bet Tireko neradau, kaip ir anksčiau už mane jo ieškojęs Baivoteris. Paskutinį kartą žmonės berniuką matė raitą ant žirgo, kai besigrūdanti minia pralaužė auksinių apsiaustų gretas. Paskui… na, radome žirgą, bet ne raitelį. Greičiausiai minia nutraukė jį nuo arklio ir nužudė. Bet, jei taip ir buvo, kurgi jo kūnas? Kitų nužudytųjų lavonus minia paliko tysoti, tad kodėl su Tireko lavonu būtų turėjusi elgtis kitaip?
  — Gyvas jis būtų buvęs naudingesnis, — įsiterpė Stipruolis Šernas. — Kiekvienas Lanisteris vertas nemenkos išpirkos.
  — Žinoma, — pritarė Marbrandas, — bet išpirkos niekas taip ir nepareikalavo. Vaikinukas tiesiog dingo.
  — Jis negyvas. — Džeimis išgėrė tris taures vyno ir jo auksinė plaštaka kaskart jam darėsi vis sunkesnė ir nerangesnė. Iš kablio būtų tiek pat naudos… — Jei piktadariai suprato, ką nužudė, be abejo, įmetė lavoną į upę, baimindamiesi mano tėvo rūstybės. Karaliaus Uoste tos rūstybės skonį daug kas pažįsta. Lordas Taivinas niekada nelikdavo skolingas.
  — Niekada, — pritarė Stipruolis Šernas ir pokalbis buvo baigtas.
  Ir vis dėlto vėliau, atsidūręs vienas bokšto kambaryje, kuriame jam buvo pasiūlyta nakvynė, Džeimis nė pats nepajuto, kaip ėmė svarstyti. Drauge su Lanseliu, Tirekas tarnavo karaliaus Roberto ginklanešiu. Kartais žinios gali būti vertingesnės už auksą ir pavojingesnės už durklą. Ir tuomet Džeimiui prieš akis iškilo Veiris — besišypsantis, kvepiantis levandomis. Eunuchas turėjo savo agentų ir šnabždūnų visame mieste. Jam tikrai nebūtų buvę sunku pasirūpinti, kad kilus sumaiščiai Tirekas pradingtų… žinoma, jeigu jis iš anksto žinojo, kad minia pakels maištą. O Veiris viską žinojo arba bent jau mėgino mus įtikinti viską žinąs. Ir vis dėlto apie kilsiantį maištą Sersėjos jis neįspėjo. Ir nenujojo prie laivų išlydėti Mirselos.
  Džeimis atvėrė langines. Nakties oras vėso, dangumi plaukė jaunas mėnulis. Mėnesienos šviesoje jo plaštaka dulsvai spindėjo. Netinkama pasmaugti eunuchui, bet užtektinai sunki tai šlykščiai šypsenai sumalti į raudoną kruviną košę. Jam knietėjo kam nors užvožti.
  Serą Iliną Džeimis rado galandantį didįjį kalaviją.
  — Laikas, — tarė jis Peinui.
  Budelis atsistojo ir nusekė iš paskos, sutrūkinėjusios odos batų padais šlepsėdamas žemyn stačiais akmeniniais laiptais. Prie ginklinės buvo nedidelis kiemelis. Ginklinėje Džeimis rado du skydus, du lengvus šalmus ir porą bukų turnyrinių kalavijų. Vieną padavė Peinui, kitą suspaudė kairėje rankoje, o dešinę užkišo už skydo dirželių. Auksiniai jo pirštai buvo tiek sulenkti, kad užsikabintų, bet jais nebuvo įmanoma dirželių suspausti, tad skydą Džeimis laikė ne itin stipriai.
  — Tu kadaise buvai riteris, sere, — tarė Džeimis. — Kaip ir aš. Pažiūrėkime, kuo esame dabar.
  Seras Ilinas atsakė kilstelėdamas kalaviją, o Džeimis nieko nelaukęs puolė. Peinas buvo sustiręs kaip ir aprūdiję šarviniai jo marškiniai ir ne toks stiprus kaip Brienė, bet atrėmė kiekvieną smūgį savo kalaviju arba skydu. Jiedu kovėsi po jaunu mėnuliu, o bukų kalavijų plienas skambėjo. Iš pradžių tylusis riteris mielai leido vadovauti Džeimiui, bet paskui į kiekvieną kirtį ėmė atsakinėti kirčiu. Perėjęs į puolimą, seras Ilinas kalavijo ašmenimis kliudė Džeimiui šlaunį, petį ir dilbį. Tris kartus jam užgulė ausis nuo smūgių į šalmą. Dar vienas kirtis išplėšė iš dešinės rankos skydą ir vos neperrėžė prie rankos bigės pririštos auksinės plaštakos dirželių. Kai jiedu nuleido kalavijus, Džeimio kūnas buvo nusėtas mėlynėmis ir gerokai apdaužytas, bet į galvą mušęs vynas išgaravo ir jis jautėsi blaivus.
  — Mes dar pašoksime, — pažadėjo jis serui Ilinui. — Ir rytoj, ir poryt. Kaustinės kasdien, kol kaire ranka kalaviją valdysiu taip pat gerai, kaip kadaise valdžiau dešine.
  Seras Ilinas išsižiojo ir pasigirdo kažkoks klaksėjimas. Jisjuokiasiy suprato Džeimis. Ir jį apėmė pyktis.
  Kitą rytą niekas iš karių nedrįso užsiminti Džeimiui apie mėlynes. Naktį niekas iš jų, rodės, negirdėjo žvangant kalavijų plieno. Bet kai jie kalvos šlaitu nusileido į stovyklą, Mažasis Lu Paiperis uždavė klausimą, kurio nedrįso užduoti lordai. Džeimis jam nuoširdžiai nusišypsojo.
  — Heifordų giminės moterys labai aistringos. Tai meilės bučiniai, vaikine.
  Kita diena buvo giedra, bet vėjuota, paskui viena buvo debesuota, o po šios sekė trys lietingos dienos. Vėjas ir lietus jų nesugaišino. Kariuomenės kolona traukė įprastu greičiu, Karališkuoju keliu į šiaurę, ir kiekvieną naktį Džeimis rasdavo kokią nors nuošalią vietelę, kur vis užsidirbdavo „meilės bučinių“. Jiedu kovėsi ir arklidėse, stebint vienaakiam mului, ir užeigos rūsyje, tarp vyno ir alaus statinių, ir tarp suodinų sudegusios didelės akmeninės daržinės sienų, ir medžiais apaugusioje negilaus upokšnio saloje, ir atvirame lauke, lietaus lašams švelniai barbenant į jų šalmus ir skydus.
  Savo naktinėms išvykoms Džeimis vis sugalvodavo priežasčių, bet nebuvo toks kvailas ir suprato, kad jomis niekas netiki. Adamas Marbrandas tikrai žinojo, kokie yra Džeimio ketinimai, o kai kurie kiti kapitonai tikriausiai bent jau numanė. Bet jam girdint niekas nė žodžiu apie tai neprasitarė, o kadangi vieninteliam liudininkui… trūko liežuvio, Džeimis galėjo nesibaiminti, jog kas nors sužinos, kaip nevykusiai Karalžudys valdo kalaviją.
  Netrukus abipus kelio jau galėjai matyti karo ženklų. Laukuose, kur turėjo bręsti žieminiai kviečiai, buvo prižėlę žirgų galvas siekiančių piktžolių, erškėčių ir augo krūmai, Karališkajame kelyje nebuvo nė vieno keliauninko, o nuo sutemų iki aušros šiame niūriame pasaulyje viešpatavo vilkai. Dauguma žvėrių buvo baikštūs ir laikėsi nuo kariuomenės atokiau, bet vienam iš Marbrando raitininkų sustojus ir nulipus nuo žirgo nusičiurkšti, vilkai gyvulį pabaidė ir pasiviję papjovė.
  — Joks žvėris nebus toks drąsus, — pareiškė seras Boniferas Gerasis liūdnu ir griežtu veidu. — Tai demonai su vilkų kailiais, pasiųsti bausti mūsų už nuodėmes.
  — Hm… Matyt, tas arklys buvo nepaprastai nuodėmingas, — pasakė Džeimis, stovintis prie vargšo gyvulio liekanų. Jis liepė likusią arklieną supjaustyti gabalais ir užsūdyti; ta mėsa galėjo jiems dar labai praversti.
  Vietovėje, keistai vadinamoje Kiaulės Ragu, jie rado seną užsispyrėlį riterį, serą Rodžerį Hogą, atkakliai tūnantį savo bokšte drauge su šešiais kovų meistrais, keturiais arbaletininkais ir dviem dešimtimis valstiečių. Seras Rodžeris buvo stambus ir, kaip buvo galima spręsti iš jo vardo, šiurkštus vyras, ir seras Kenosas pareiškė, kad galbūt jis yra vienas iš pasimetusių Kreikholų, — mat jų ženklas buvo rudmargis šernas. Šią mintį Stipruolis Šernas, rodos, paėmė už gryną pinigą ir visą valandą kuo rimčiausiai klausinėjo sero Rodžerio apie jo protėvius.
  O Džeimiui buvo įdomiau, ką Hogas gali papasakoti apie vilkus.
  — Turėjome nemalonumų su gauja baltažvaigždžių vilkų, — pasakė jam senasis riteris. — Jie atsibastė čia šniukštinėdami tavęs, milorde, bet mes tris iš jų nudėjome ir pakasėme už ropių lysvės. Prieš juos čia dar atklydo gauja prakeiktų liūtų, prašau jus atleisti. Ant jų vado skydo buvo nupiešta mantikora.
  — Seras Eimoris Lorčas, — tarė Džeimis. — Mano lordas tėvas įsakė jam nusiaubti upių kraštus.
  — Čia — ne upių kraštai, — išdidžiai pareiškė seras Rodžeris Hogas. — Aš prisiekęs ištikimybę Heifordų giminei, o ledi Ermesanda yra Karaliaus Uosto vasale… arba ja bus, kai tik išmoks vaikščioti. Taip jam ir pasakiau, bet tas Lorčas nieko nenorėjo girdėti. Jis išpjovė pusę mano avių ir tris geras pieningas ožkas, be to, mėgino sudeginti mane su visu bokštu. Bet mano bokšto sienos — iš akmens, aštuonių pėdų storio, tad, kai jo ugnis užgeso, jam nusibodo laukti ir jis nujojo. Vėliau pasirodė vilkai — keturkojai vilkai. Jie suėdė visas avis, kurias man buvo palikęs mantikora. Mainais gavau kelias vilkenas, bet kailiu pilvo neprikimši. Ką mums daryti, milorde?
  — Sėkite, — patarė Džeimis, — ir melskitės, kad sulauktumėte paskutinio derliaus. — Toks atsakymas daug vilčių neteikė, bet nieko kita Džeimis pasakyti negalėjo.
  Kitą dieną kariuomenės kolona perbrido upokšnį, skiriantį žemes, kurių šeimininkai buvo prisiekę ištikimybę Karaliaus Uostui, nuo tų, kurias valdantys vyrai palaikė Riveraną. Pasižiūrėjęs į žemėlapį meisteris Gulianas pasakė, jog artimiausios kalvos priklauso broliams Vodams — dviem didelius žemės plotus valdantiems riteriams, prisiekusiems Harenholui, nors… jų pačių pilys buvo iš žemės ir rąstų, o ir iš jų tebuvo likusios apanglėjusios sijos.
  Nepasirodė nei Vodai, nei bent vienas iš jiems priklausančių prasčiokų, nors požemyje po antrojo brolio bokštu buvo radę prieglobstį keli bastūnai. Vienas iš jų vilkėjo tamsiai raudono apsiausto skivytus, bet Džeimis pakorė jį kartu su kitais. Ir pasijuto geriau. Teisingumas buvo įvykdytas. Tegul tai tampa tavo įpročiu, Lanisterit ir vieną gražią dieną galbūt žmonės vis dėlto pradės vadinti tave Auksarankiu. Auksarankiu Teisinguoju.
  Artinantis prie Harenholo, pasaulis darėsi vis pilkesnis. Jiems virš galvų plytėjo pilkai melsvas dangus, o šalia tyvuliavo vandenys, tviskantys nelyginant sena ir šalta kaltinio plieno plokštė. Džeimis nė pats nepajuto, kaip ėmė svarstyti, kad galbūt anksčiau čia prajojo ir Brienė. Jei manėy kad Sansa Stark patraukė į Riveraną… Jeigu jie būtų sutikę kitų keliautojų, Džeimis būtų galėjęs stabtelėti ir paklausti, ar kas iš jų kartais nematė gražios mergelės rudais plaukais arba stotingos bjaurios pažiūrėti merginos, kurios veidą išvydus kraujas sustingsta gyslose. Tačiau keliuose žmonių nebuvo, šlaistėsi vien vilkai, o jų kaukimo niekaip negalėjai laikyti atsakymu.
  Pagaliau kitame išlydyto alavo balą primenančio ežero krante pasirodė nevykusios Juodojo Hareno pilies bokštai, penkiais juodais, išsukinėtais, iš netašytų akmenų sumūrytais pirštais grabinėdami dangų. Nors Mažajam Pirštui buvo suteikta garbė tapti Harenholo lordu, jis užimti naujosios rezidencijos, rodos, neskubėjo, tad reikalus Harenhole pakeliui į Riveraną teko „tvarkyti“ Džeimiui Lanisteriui.
  Kad čia ras ką tvarkyti, jis neabejojo. Šią didžiulę niūrią pilį iš Kruvinųjų Juokdarių atėmė Gregoris Kligeinas, bet netrukus Sersėja įsakė jam grįžti į Karaliaus Uostą. Kalno vyrai, žinoma, tebesibastė po apylinkes, pabirę kaip žirniai prie kelio, tačiau jie nebuvo tinkamiausi žmonės įvesti prie Trišakio karaliaus taikai. Vienintelė taika, kurią sero Gregorio būrys galėjo garantuoti, buvo amžina kapų taika.
  Sero Adamo raitininkai pranešė, jog Harenholo vartai uždaryti ir ant jų užleistas skersinis. Džeimis liepė savo vyrams išsirikiuoti priešais vartus ir įsakė serui Kenosui iš Keiso pūsti Heroko ragą — juodą, įviją, apjuostą senovinio aukso žiedais.
  Kai trys rago ūktelėjimai aidu atsimušė nuo sienų, jie išgirdo geležinių vyrių girgždesį ir vartai lėtai atsivėrė. Juodojo Hareno pilies sienos buvo tokios storos, kad Džeimis prajojo po keliolika žudymo skylių ir tik tada staiga atsidūrė saulės užlietame kieme, kur ne taip seniai buvo atsisveikinęs su Kruvinaisiais Juokdariais. Iš suplūktos žemės kalėsi piktžolės, aplink arklio gaišeną zirzė musės.
  Iš bokštų išėjo sero Gregorio vyrai ir žiūrėjo į Džeimį, lipantį nuo žirgo; visas būrys paniurusių, užsispyrusių vyrų. Jie ir negali būti kitokie, jeigu jodinėjo su Kalnu. Apie Gregorio vyrus galėjai pasakyti tik vieną gerą dalyką: jie nebuvo tokie niekšingi ir žiaurūs kaip Kruvinieji Juokdariai.
  — Po perkūnais, Džeimis Lanisteris, — sumurmėjo pablyškęs ir žilstelėjęs kovų meistras. — Tai kraujuojantis Karalžudys, vaikinai. Kad man kas ietį išeinamojon suvarytų!
  — Kas tu toks? — paklausė Džeimis.
  — Seras vadindavo mane Mėlšlaburniu, maloningasis milorde. — Jis pasispjaudė delnus ir persibraukė skruostus, tarsi norėdamas atrodyti bent kiek gražesnis.
  — Žavinga. Ar tu čia vadovauji?
  — Aš? Eik tu šikt, ne. Milorde. Sugrūsk man prakeiktą ietį kur nesueina. — Mėšlaburnio barzdoje buvo prisivėlę tiek trupinių, kad jų būtų pakakę pasisotinti visai pilies įgulai. Džeimis ėmė juoktis. Mėšlaburnis tai suprato kaip padrąsinimą. — Sugrūsk man prakeiktą ietį kur nesueina, — pakartojo jis ir taip pat prajuko.
  — Girdėjai, ką jis sakė, — kreipėsi Džeimis į Iliną Peiną. — Rask gerą ilgą ietį ir suvaryk jam į užpakalį.
  Seras Ilinas ieties neturėjo, tačiau Bebarzdis Džonas Bedėjus mielai padavė savąją. Apgirtusio Mėšlaburnio juokas staiga nutilo.
  — Patraukite nuo manęs tą prakeiktą ietį!
  — Apsispręsk pagaliau, — tarė Džeimis. — Kas čia vadovauja? Ar seras Gregoris paskyrė pilies valdytoją?
  — Paskyrė. Poliverį, — atsakė kitas vyras, — bet jį nužudė Skalikas, milorde. Ir jį, ir Kutulį, ir Sarsfildų berniuką.
  Ir vėl Skalikas…
  — Ar tikrai žinote, kad tai padarė Sandoras? Matėte jį?
  — Mes nematėme, milorde. Užeigos šeimininkas pasakojo.
  — Tai nutiko užeigoje prie kryžkelės, milorde, — įsiterpė jaunas vyrukas su kupeta vešlių šviesiai rudų plaukų. Ant kaklo jis buvo pasikabinęs monetų grandinę, kadaise priklausiusią Vargui Houtui; tai buvo monetos iš pusšimčio tolimų miestų, sidabrinės, auksinės, varinės ir bronzinės, stačiakampės, apskritos ir trikampės, be to, ant virvelės dar buvo užverta žiedų ir kaulo gabalėlių. — Užeigos šeimininkas dievagojosi, kad viena to vyro veido pusė buvo nudegusi. Jo kekšės papasakojo tą patį. Drauge su Sandoru buvo kažkoks berniukas, skarmalius valstiečio vaikas. Mums sakė, kad Polį ir Kutulį jie sukapojo į kąsnelius ir nujojo link Trišakio žemupio.
  — Pasiuntėte paskui juos savo vyrus?
  Mėšlaburnis susiraukė tarsi pervertas skausmo.
  — Ne, milorde. Prakeikimas, nepasiuntėme.
  — Kai šuo pasiunta, reikia jam perrėžti gerklę.
  — Na… — Mėšlaburnis pirštais persibraukė burną. — Niekada nemėgau to Sudžiaus Poliverio, o šuo yra sero brolis, tad…
  — Blogai pasielgėme, milorde, — vėl įsiterpė vyrukas su monetų vėriniu ant kaklo, — bet reikia visai pamesti protą, kad stotum akis į akį su Skaliku.
  Džeimis atidžiai jį nužvelgė. Drąsesnis už kitus ir ne toks girtas kaip Mėšlaburnis.
  — Išsigandote jo?
  — Nesakyčiau, kad išsigandome, milorde. Veikiau palikome jį sudoroti geresniems už mus. Tokiems kaip seras. Arba tu.
  Tokiam kaip ašy kai dar turėjau abi rankas. Džeimis savęs neapgaudinėjo. Dabar Sandoras būtų greit jį įveikęs.
  — Ar turi vardą?
  — Aš Rafordas, milorde. Dauguma vadina mane Rafu.
  — Rafai, liepk pilies įgulai susirinkti Šimto Židinių menėje. Atveskite savo belaisvius. Norėsiu juos pamatyti. Ir kekšes iš kryžkelės užeigos. Ak, tiesa, ir Houtą. Labai susisielojau išgirdęs, kad jis mirė. Noriu pamatyti jo galvą.
  Kai vyrai ją atnešė, Džeimis pamatė, kad Ožiui nurėžtos lūpos, ausys ir didžioji dalis nosies. Varnai buvo iškapoję jam akis. Ir vis dėlto dar nesunku buvo atpažinti, kad čia tikrai Houtas. Mat Džeimis tikrai būtų atpažinęs jo barzdą — dviejų pėdų ilgumo juokingą plaukų virvę, želiančią iš smailo smakro. O šiaip nuo kohoriečio kaukolės karojo vos keli odos skutai.
  — O kur jo lavonas? — paklausė Džeimis.
  Bet į šį klausimą niekas nenorėjo jam atsakyti. Pagaliau Mėšlaburnis, stebeilydamasis sau po kojomis, sumurmėjo:
  — Dalis supuvo, sere. Dalis suvalgyta.
  — Vienas iš belaisvių nuolat maldavo valgyti, — paaiškino Rafordas, — tad seras liepė maitinti jį kepta ožkiena. Bet kohorietis nebuvo labai mėsingas. Pirmiausia seras nukapojo jam plaštakas ir pėdas, paskui — rankas ir kojas.
  — Tam storam pašlemėkui teko daugiausia, milorde, — pasakė Mėšlaburnis, — bet seras liepė pasirūpinti, kad tos mėsos paragautų visi belaisviai. Net ir pats Houtas. Kai jį valgydinome, tas kalės vaikas seilėjosi ir tekantys taukai gėrėsi į retą jo barzdą.
  Tėve, pagalvojo Džeimis, abu tavo šunys pasiuto. Ir jis nejučia prisiminė dar vaikystėje, Kasterlių Uoloje, girdėtus pasakojimus apie ledi Lotston, kuri maudydavosi kraujo pripiltame kubile ir šioje pilyje keldavo puotas, kuriose būdavo į stalą patiekiama žmogienos.
  Nežinia kodėl, bet kerštas apkarto.
  — Paimkite ją ir įmeskite į ežerą. — Džeimis švystelėjo Houto galvą Pekui ir atsisukęs kreipėsi į pilies įgulą: — Kol lordas Petiras atvyks užimti savo rezidencijos, karūnos vardu Harenholą valdys seras Boniferas Hastis. Kas norės, galės pasilikti pas jį, jei tik seras Hastis jus priims. Kiti jos su manimi į Riveraną.
  Kalno vyrai susižvalgė.
  — Mums dar priklauso atlygis, — tarė vienas iš jų. — Seras mums žadėjo. Sakė dosniai atsilyginsiąs.
  — Tai jo paties žodžiai, — patvirtino Mėšlaburnis. — „Tiems, kas jos su manimi, bus dosniai atsilyginta.“ — Keliolika kitų vyrų pritardami kažką sumurmėjo…
  Seras Boniferas kilstelėjo pirštine apmautą ranką.
  — Kiekvienam pas mane likusiam vyrui duosiu gabalą dirbamos žemės, dar gabalą, jei jis susiras žmoną, ir trečią gabalą gimus pirmam vaikui.
  — Žemės, sere? — Mėšlaburnis nusispjovė sau po kojomis. — Ji nė apmyžti neverta. Jei būtume norėję knisti prakeiktą žemę, tai, po velnių, galėjome likti namuose… prašau mums atleisti, sere. Seras žadėjo „dosnų atlygį“. Ir turėjo omenyje auksą.
  — Jei jaučiatės nuskriausti, keliaukite į Karaliaus Uostą ir aiškinkitės su mano mieląja seserimi. — Džeimis kreipėsi į Rafordą: — Dabar norėčiau pamatyti belaisvius. Pirmiausia — serą Vilį Manderlį.
  — Tą storulį? — pasitikslina Rafordas.
  — Nuoširdžiai tikiuosi, kad jis nesuliesėjo. Ir tik neimk pasakoti man liūdnos istorijos, kaip jis mirė, nes visus jus ištiks lygiai toks pat likimas.
  Tačiau giliai širdyje Džeimio puoselėta viltis, kad galbūt ras kalėjimo požemiuose besikankinančius Šegvelį, Pigą arba Zolą, deja, neišsipildė. Rodos, Vargą Houtą Smarkieji Vyrukai buvo apleidę visi iki vieno. Iš ledi Vent žmonių buvo likę tik trys: virėjas, atidaręs serui Gregoriui užpakalinius vartus, kuprotas ginklininkas, vadinamas Benu Juodapirščiu, ir mergina, vardu Pija, kuri nė iš tolo nebebuvo tokia graži kaip tuomet, kai Džeimis paskutinį kartą ją matė. Kažkas sulaužė jai nosį ir išmušė pusę dantų. Pamačiusi Džeimį, mergina puolė jam po kojomis kūkčiodama, isteriškai iš visų jėgų įsikibo į blauzdą ir liko prilipusi tol, kol Stipruolis Šernas ją atplėšė.
  — Dabar niekas tavęs nebeskriaus, — patikino jis merginą, bet ši tik dar smarkiau ėmė kūkčioti.
  Su kitais belaisviais buvo elgiamasi geriau. Tarp jų buvo ir seras Vilis Manderlis, ir dar keli kilmingi šiauriečiai, kuriuos Jojantis Kalnas paėmė į nelaisvę kaudamasis prie Trišakio brastų. Tai buvo naudingi įkaitai, verti didelių išpirkų. Jiems buvo užkimštos burnos, visi jie buvo suskretę ir susivėlę, kai kuriems buvo parūpinta šviežių mėlynių, išmušti dantys arba trūko pirštų, bet žaizdos buvo išplautos ir sutvarstytos, be to, nė vienas iš jų nealko. Džeimis tylomis svarstė, ar bent vienas iš jų numanė, ką valgo, bet nusprendė, jog bus geriau to neklausinėti.
  Visiems belaisviams buvo išgaravęs bet koks noras priešintis; ypač serui Viliui, taukų kubilui išpurtusiu veidu, abejingu žvilgsniu ir išblyškusiais bei gerokai padribusiais skruostais. Kai Džeimis jam pasakė, kad bus palydėtas į Mergelių Duburį, o ten įsodintas į laivą, plaukiantį į Baltąjį Uostą, seras Vilis susmuko ant žemės kaip maišas ir kūkčiojo ilgiau ir garsiau už Piją. Jam vėl pastatyti ant kojų prireikė keturių vyrų. Per daug keptos ožkienos, dingtelėjo Džeimiui. Dievai, kaip nekenčiu šios prakeiktos pilies… Harenholas per tris šimtus metų matė tiek siaubo, kiek Kasterlių Uola — per tris tūkstančius.
  Džeimis įsakė Šimto Židinių menėje užkurti židinius ir pasiuntė šlubčiojantį virėją ruošti karšto valgio jo kariams.
  — Tiks viskas, išskyrus ožkieną.
  Pats jis vakarieniavo Medžioklio menėje su seru Boniferu Hasčiu, oriu ir išdidžiu kaip gandras vyru, kuris kalbėdamas buvo linkęs vis šauktis Septyneto.
  — Sero Gregorio sekėjai man nereikalingi, — pareiškė jis, pjaustydamas kaip ir jis pats suvytusią kriaušę ir labai stengdamasis, kad sultys, kurių tame vaisiuje nė nebuvo, nesuteptų puikiosios raudonos jo liemenės, ant kurios buvo išsiuvinėtas jo giminės ženklas — balta juosta, einanti per pusapskritį skydą primenantį mėlyną foną. — Nenoriu, kad man tarnautų tokie nusidėjėliai.
  — Mano septonas sakydavo, kad visi žmonės yra nusidėjėliai.
  — Jis neklydo, — linktelėjo seras Boniferas, — bet kai kurios nuodėmės bjauresnės už kitas ir Septynetui labiau dvokia.
  O tavo nosis ne didesnė už mano mažojo broliuko, kitaip nuo mano nuodėmių smarvės jau būtum uždusęs, kol valgei šią kriaušę.
  — Ką gi, gerai. Gregorio vyrus pasiimsiu aš. — Kovotojų Džeimiui visada reikėjo. Jei nesugalvos jiems ko svarbesnio, visada galės įsakyti lipti kopėčiomis pirmiems, jei kartais būtų nuspręsta šturmuoti Riverano sienas.
  — Ir kekšę pasiimk, — paragino jį seras Boniferas. — Žinai, apie ką šneku. Apie merginą, kalintą požemyje.
  — Apie Piją. — Kai pastarąjį kartą čia lankėsi, Kiburnas atsiuntė tą merginą Džeimiui į lovą manydamas, kad jis bus patenkintas. Tačiau Pija, kurią jie išleido iš požemių, nė iš tolo nebebuvo panaši į mielą, naivoką ir jukią mergaitę, palindusią po jo antklode. Ji suklydo pravėrusi burną tuomet, kai seras Gregoris pageidavo tylos, tad Kalnas šarvine pirštine apmautu kumščiu išmalė jai dantis ir sulaužė dailią nosytę. Be abejo, jai būtų kliuvę dar labiau, jei Sersėja nebūtų liepusi jam grįžti į Karaliaus Uostą ir stoti prieš ietimi ginkluotą Raudonąją Angl. Džeimis jo negedėjo. — Šioje pilyje Pija gimė, — pasakė jis serui Boniferui. — Kitų namų ji neturi.
  — Ji baisi ištvirkėlė, — užsispyrė seras Boniferas. — Nenoriu, kad ji sukiotųsi tarp mano vyrų, rodydama savo… grožybes.
  — Tikiuosi, jog laikai, kai ji rodydavo savo grožybes, jau praėjo, — tarė jis, — bet, jei mergina tau tokia atgrasi, paimsiu ir ją. — Džeimiui dingtelėjo, kad Pija galėtų būti skalbėja. Jo ginklanešiai mielai pastatydavo palapinę, prižiūrėjo jo žirgą ir blizgino šarvus, bet rūpintis jo drabužiais jiems atrodė labai jau nevyriška. — Ar išlaikysi Harenholą turėdamas tik savo Šventąją Šimtinę? — paklausė Džeimis. Tiesą sakant, būrys prie Juodųjų Vandenų prarado keturiolika karių ir jų buvo likę tik aštuoniasdešimt šeši, bet seras Boniferas, žinoma, ketino papildyti vyrų gretas, kai tik ras dievobaimingų naujokų.
  — Nemanau, kad turėsime sunkumų. Senolė apšvies mums kelią, o Karžygys suteiks jėgos mūsų ginklams.
  O jei ne, pasirodys Pašalietis ir išsives visą jūsų šventąjį būrį. Džeimis tikrai nežinojo, kas įtikino jo seserį, kad seras Boniferas būtų paskirtas Harenholo pilies valdytoju, bet už šio paskyrimo, rodos, kyšojo Ortono Meriveterio ausys. Džeimis miglotai prisiminė, jog Hastis kadaise tarnavo Meriveterio seneliui. Tas teisuolis morkiniais plaukais, matyt, buvo naivuolis ir kvailys, jei neabejojo, kad vyras, vadinamas „Geruoju“, yra tas, kuris galės užgydyti upių kraštų žaizdas, padarytas Ruzo Boltono, Vargo Houto ir Gregorio Kligeino.
  Bet gal jis ir neklydo. Hastis atvyko iš audrų kraštų, tad prie Trišakio neturėjo nei draugų, nei priešų; nei kruvinų sąskaitų, kurias būtų turėjęs suvesti, nei skolų, nei senų draugų, kuriems būtų turėjęs atsilyginti. Kaip ir visi kariai Septyniose Karalystėse, jis buvo blaivaus proto, teisingas, stropus ir buvo gražu žiūrėti, kaip jo vyrai apsuka ir verčia stotis piestu savo aukštus kastruotus širmus žirgus. Kartą Mažasis Pirštas pašmaikštavo, kad seras Boniferas tikriausiai bus iškastravęs ir savo karius, nes visų jų reputacija buvo nepriekaištinga.
  Ir vis dėlto Džeimis stebėjosi visais kareiviais, garsėjančiais savo puikiais žirgais, o ne nužudytų priešų gausa. Manau, jie dorai meldžiasi, bet ar moka kautis? Kiek jam buvo žinoma, šie vyrai Juodųjų Vandenų mūšyje nešlovės neužsitraukė, bet ir niekuo nepasižymėjo. Pats seras Boniferas jaunystėje buvo daug vilčių teikiantis riteris, bet jam kažkas nutiko — gal pralaimėjo, gal jį kas nors paniekino, gal tik per plauką išvengė mirties, — ir jis nusprendė, kad riterių turnyrai — tuštybė, ir visam laikui paliko savo turnyrinę ietį ginklinėje.
  Tačiau Harenholą reikėjo išlaikyti ir šią užduotį Sersėja patikėjo šitam šventakupriui.
  — Ši pilis turi prastą vardą, — įspėjo jį Džeimis, — ir tikrai ne be reikalo. Sklinda šnekos, kad naktį po pilį slampinėja liepsnojantis Harenas ir jo sūnūs. Kas juos pamato, irgi sudega.
  — Šmėklų nebijau, sere. „Septynkampėje žvaigždėje“ parašyta, kad dvasios, numirėliai ir prisikėlėliai dievotam žmogui, kol jis apsiginklavęs tikėjimu, nieko negali padaryti.
  — Tuomet, žinoma, apsišarvuok tikėjimu, bet nepamiršk apsivilkti ir šarvinių marškinių. Visiems, kurie paima savo valdžion šią pilį, rodos, blogai baigiasi. Taip nutiko ir Kalnui, ir Ožiui, ir net mano tėvui…
  — Prašyčiau atleisti, sere, bet jie nebuvo tokie pamaldūs vyrai kaip mes. Karžygys mus gina, o jei imtų grasinti koks nors siaubingas priešas, pagalba čia pat. Pilyje pasiliks meisteris Gulianas su varnais, netoliese, Daryje, su savo įgula yra lordas Lanselis, o Mergelių Duburį valdo lordas Rendilas. Visi trys drauge išgaudysime ir sunaikinsime visus šiuose kraštuose klaidžiojančius bastūnus. Kai tai padarysime, Septynetas parves į kaimus paprastus žmones, kad sėtų, sodintų ir vėl statytųsi namus.
  Bent jau tuos, kurią Ožys nespėjo nužudytu Džeimis įsistebeilijo į savo suriestus auksinius pirštus, laikančius vyno taurės kojelę.
  — Jei tau į rankas pateks kuris nors iš Houto Smarkiųjų Vyrukų, iš karto man pranešk.
  Ožį Pašalietis pasiėmė anksčiau, nei Džeimis spėjo pas jį grįžti, bet storulis Zolas, Šegvelis, Rordžas, Ursvikas Ištikimasis ir kiti tebebuvo gyvi.
  — Kad galėtum kankinti, o paskui nužudyti?
  — Kaip suprantu, manimi dėtas, tu jiems atleistum?
  — Jei nuoširdžiai išpažintų nuodėmes… taip, apkabinčiau juos visus kaip brolius ir, prieš pasiųsdamas prie budelio trinkos, kartu pasimelsčiau. Nuodėmes galima atleisti. O už nusikaltimus turi būti baudžiama. — Hastis surėmė pirštų galus taip, kad jo plaštakos atrodė tarsi bokšto smailė, o tai pamatęs Džeimis prisiminė tėvą ir pasijuto nejaukiai. — O ką turėtume daryti, jei sutiksime Sandorą Kligeiną?
  Melstis iš visų jėgų, pagalvojo Džeimis, ir sprukti.
  — Sandorą pasiųskite ten, kur jis galėtų susitikti su savo mylimu broliu ir džiaugtis, kad dievai sukūrė septynis pragarus. Vieno niekaip nepakaktų abiem Kligeinams. — Džeimis nerangiai atsistojo. — O štai Berikas Dondarionas — visai kas kita. Jei sučiuptumėte jį, laikykite suimtą, kol grįšiu. Noriu parsivaryti jį į Karaliaus Uostą su virve ant kaklo ir liepti serui Ilinui nukirsti jam galvą matant pusei karalystės žmonių.
  — O ką daryti su myriečiu žyniu, kuris bastosi kartu su juo? Sklinda kalbos, kad jis visur skleidžia netikrą tikėjimą.
  — Nužudyk jį, išbučiuok arba kartu pasimelskite. Daryk su juo, ką nori.
  — Neketinu to žmogaus bučiuoti, milorde.
  — Neabejoju, kad jis tą patį pasakytų apie tave. — Džeimis šyptelėjo, bet šypsena virto žiovuliu. — Atleisk. Jei neprieštarauji, paliksiu tave vieną.
  — Eik, milorde, — linktelėjo Hastis. Jis tikriausiai ketino pasimelsti.
  O Džeimis ketino kautis. Vienu žingsniu įveikdamas po dvi laiptų pakopas, netrukus jis atsidūrė lauke, kur nakties oras buvo šaltas ir gaivus. Deglų apšviestame kieme kovėsi Stipruolis Šernas ir seras Flementas Braksas, o ratu kovotojus apspitę riteriai juos drąsino. Seras Lailas priešininkų įveiks, neabejojo Džeimis. O man reikia rasti serų fonų. Jam vėl niežtėjo delną. Džeimis sparčiai tolo nuo triukšmo ir šviesos. Žengė po dengtu tiltu, paskui perėjo Apsilydžiusių Akmenų kiemą ir tik tuomet susivokė, kur traukia.
  Prisiartinęs prie lokio duobės, Džeimis išvydo spingsint žibintą: jo blausi šalta šviesa krito ant stačių akmeninių pakopų žiūrovams. Rodos, kažkas mane aplenkė. Ta duobė būtų puikiai tikusi pratyboms; galbūt čia jo laukė seras Ilinas?
  Tačiau prie duobės krašto stovintis riteris buvo stambesnis; tai buvo stiprus ir barzdotas vyras su raudonu baltu apsiaustu, išsiuvinėtu grifų figūromis. Koningtonas. Kųjis čia veikia? Apačioje, ant smėlio, tebetysojo lokio gaišena, nors, tiesą sakant, iš jos tebuvo likę kaulai ir susivėlęs, apdegęs kailis. Džeimiui staiga žvėries pagailo. Jis bent jau krito kovodamas.
  — Sere Ronetai, — užkalbino jis Koningtoną, — pasiklydai? Žinau, pilis didelė…
  Raudonasis Ronetas pakėlė žibintą.
  — Norėjau pamatyti, kur lokys šoko su nelabai gražia mergele. — Žibinto šviesoje jo barzda tviskėjo, tarsi liepsnotų. Džeimis užuodė jam iš burnos sklindantį vyno kvapą. — Ar tiesa, kad ta moteris kovėsi nuoga?
  — Nuoga? Ne. — Džeimis nustebo, kaip pasakojime atsirado ši išgalvota smulkmena. — Šunsnukiai apvilko jai rožinę šilko suknią ir įbruko į rankas buką turnyrinį kalaviją. Ožys norėjo, kad jos mirtis būtų linkšma. O šiaip…
  — …pamatęs Brienę nuogą, lokys persigandęs galėjo sprukti. — Koningtonas nusijuokė.
  Bet Džeimis nė nešyptelėjo.
  — Kalbi, lyg būtum tą ledi pažinojęs.
  — Mudu buvome susižadėję.
  Džeimis labai nustebo. Apie sužadėtuves Brienė niekada neužsiminė.
  — Jos tėvas vis mėgino išleisti ją už vyro…
  — Tris kartus, — linktelėjo Koningtonas. — Aš buvau antras. Tas sužadėtuves sugalvojo mano tėvas. Girdėjau, kad mergina bjauri pažiūrėti, taip jam ir pasakiau, bet tėvas atrėžė, girdi, užpūtus žvakę visos moterys vienodos.
  — Tavo tėvas… — Džeimis atidžiai pažvelgė į Raudonojo Roneto apsiaustą, ant kurio raudoname ir baltame fone sustoję vienas priešais kitą buvo išsiuvinėti du grifai. Šokantys grifai. — Jis mūsų buvusio rankos… brolis, ar ne?
  — Pusbrolis. Lordas Jonas brolių neturėjo.
  — Ne.
  Dabar Džeimis viską prisiminė. Jonas Koningtonas buvo princo Reigaro draugas. Kai Meriveteriui taip beviltiškai nepavyko numalšinti Roberto maišto ir princo Reigaro niekur nebuvo įmanoma rasti, Eiris, daug negalvojęs, paskyrė Koningtoną savo ranka, Bet karalius Pamišėlis visuomet kapojo savo rankoms galvas. Po Varpų mūšio jis „atsilygino“ ir lordui Jonui: atėmė iš jo visas privilegijas, žemes, turtus ir išsiuntė į kitą jūros krantą mirti tremtyje, ten gyvendamas šis netrukus mirtinai nusigėrė. O jo pusbrolis — Raudonojo Roneto tėvas — prisidėjo prie maištininkų ir po mūšio prie Trišakio kaip atlygį gavo Grifo Kalną. Tačiau tik pilį; auksą Robertas pasiliko sau, o didžiąją dalį Koningtono žemių išdalijo uolesniems savo šalininkams.
  Tad seras Ronetas tebuvo šiek tiek žemės turintis riteris. Tokiam vyrui Tarto Mergelė būtų buvusi tikrai puiki partija.
  — O kodėl nesusituokėte? — paklausė jo Džeimis.
  — Na, aš nuvykau į Tartą su ja pasimatyti. Buvau šešeriais metais už ją vyresnis, bet ta mergina prilygo man ūgiu. Ji atrodė kaip šilkais pasidabinusi kiaulė, nors… kiaulės turi didesnius papus. O kai pamėgino prabilti, vos neužspringo savo liežuviu. Padaviau jai rožę ir pasakiau, kad daugiau nieko iš manęs nesitikėtų. — Koningtonas įsistebeilijo į duobę. — Net lokys nebuvo taip apžėlęs plaukais, kaip ta pabaisa, su kuria aš…
  Auksinė Džeimio plaštaka taip smarkiai dunkstelėjo Koningtonui į veidą, kad riteris susvirduliavo ir nusirito pakopomis. Jo žibintas nukrito ir sudužo, aliejus išsilaistė ir užsidegė.
  — Kalbi apie kilmingą ledi, sere. Vadink ją vardu. Vadink Briene.
  Koningtonas keturpėsčias atsargiai pasitraukė nuo plintančios liepsnos.
  — Brienė. Kaip milordui patiks… — Džeimiui po kojomis jis išspjovė kraujo. — Gražuolė Brienė.

  # Sersėja

  Į Visenijos kalvą jie kopė lėtai. Žirgams sunkiai žengiant šlaitu, karalienė X nugara atsirėmė į minkštą raudoną pagalvę. Iš lauko atsklido sero Osmundo Ketlbleko balsas: „Duokite kelią! Traukitės iš gatvės! Kelią jos malonybei karalienei!“
  — Mardžerės dvariškiai tikrai spalvingos asmenybės, — kalbėjo ledi Meriveter. — Turime žongliruotojų, mimų, poetų, lėlininkų…
  — O dainių? — paklausė Sersėja.
  — Daugiau, nei reikia, tavo malonybe. Kartą per dvi savaites jai dainuoja Arfininkas Hamišas, kartais visą vakarą mus linksmina Alarikas Eizenietis, bet labiausiai ji mėgsta Mėlynąjį Bardą.
  Tą bardą Sersėja prisiminė iš Tomeno vestuvių puotos. Jaunas ir gražus. Gal iš to kas nors išeitų?
  — Girdėjau, kad jos svitoje yra ir kitų vyrų. Riterių ir dvariškių. Gerbėjų. Pasakyk man tiesą, miledi. Kaip manai, ar Mardžerė vis dar mergelė?
  — Ji sako, kad taip, tavo malonybe.
  — Ji sako… O ką pasakysi tu?
  Juodos Tenos akys išdykėliškai blykstelėjo.
  — Kai Haigardene ji ištekėjo už lordo Renlio, padėjau nurengti jį gultuvėms. Jo šviesybė lordas buvo tvirtai sudėtas ir smarkus vyras. Pati mačiau tai patvirtinantį įrodymą, kai parvertėme jį į jaunavedžių lovą, kurioje jo laukė nuogutėlė nuotaka, apsiklojusi antklode ir gražiai nuraudusi. Seras Loras pats užnešė ją laiptais. Mardžerė gali sakyti, girdi, santuoka nebuvo įtvirtinta, nes lordas Renlis per vestuvių puotą padaugino vyno, bet galiu tave patikinti, jog, kai paskutinį kartą jį mačiau, jo kotas tarp kojų tikrai nebuvo nė trupučio nuvargęs.
  — Gal kartais kitą rytą matei ir jaunavedžių lovą? — susidomėjo Sersėja. — Ar ji kraujavo?
  — Patalų niekas nematė, tavo malonybe.
  Gaila… Ir vis dėlto tai, kad nebuvo kruvinos paklodės, dar nieko nereiškė. Sersėja girdėję, kad paprastos valstiečių merginos povestuvinę naktį kraujuoja kaip kiaulės, bet to paties tikrai nebuvo galima pasakyti apie kilmingas mergeles, tokias kaip Mardžerė Tairel. Buvo sakoma, jog lordo duktė savo nekaltybę dažniau atiduoda žirgui nei vyrui, o Mardžerė jodinėjo nuo tos dienos, kai tik išmoko vaikščioti.
  — Kaip suprantu, tarp mūsų dvaro riterių mažoji karalienė turi daug gerbėjų? Dvynius Redvainus, serą Taladą… Prašau, pasakyk, ką dar?
  Ledi Meriveter gūžtelėjo.
  — Ji patinka ir serui Lambertui — juokdariui, slepiančiam sveiką akį po raiščiu. Ir Bajardui Norkrosui, ir Kortniui Grynhilui. Ir broliams Vudraitams: kartais jai meilinasi Portiferis, bet dažniausiai — Lukantinas. Tiesa, pas ją dažnai lankosi ir didysis meisteris Paišelis.
  — Šit kaip? Paišelis? Ar tas senas vingrus kirminas dėl rožės atsižadėjo liūto? — Jei tai tiesa, jis dar pasigailės… — Kas dar aplink ją sukiojasi?
  — Tas iš Vasaros salų su plunksnomis puoštu apsiaustu. Kaip galėjau jį pamiršti, juk jo oda juoda kaip rašalas! Kiti ateina meilintis jos pusseserėms. Elinora susižadėjusi su Ambrosų berniuku, bet mėgsta flirtuoti, o Mega kas dvi savaitės turi vis naują gerbėją. Kartą virtuvėje ji pabučiavo padavėją. Girdėjau šnekant, kad ji bus ištekinta už ledi Bulver brolio, bet jei galėtų rinktis pati, neabejoju, kad Mega mieliau tekėtų už Marko Malendoro.
  Sersėja nusijuokė.
  — Už to plevėsos, praradusio ranką Juodųjų Vandenų mūšyje? Kokia jai nauda iš to luošio?
  — Megos nuomone, jis mielas. Ji paprašė ledi Mardžerės, kad padėtų rasti jam beždžionėlę.
  — Beždžionėlę? — Karalienė nesumojo, ką turėtų atsakyti. Žvirbliai ir beždžionėlė. Išties, karalystė grimzta į beprotybę… — O mūsų narsusis seras Loras? Ar dažnai jis užsuka pas seserį?
  — Dažniau už kitus. — Tada Tena suraukė antakius ir viršunosėje, tarp tamsių jos akių, susimetė statmena raukšlė. — Jis ateina kiekvieną rytą ir vakarą, nebent pareigos sutrukdo. Mardžerės brolis labai jai atsidavęs, jiedu dalijasi viskuo… ak… — Akimirką myrietė atrodė nepaprastai priblokšta. O tada jos veide nušvito šypsena. — Man dingtelėjo labai nuodėminga mintis, tavo malonybe.
  — Geriau ją nutylėk. Ant kalvos ir jos šlaituose knibždėte knibžda žvirblių, o juk visi žino, kaip žvirbliai bjaurisi nuodėmėmis.
  — Girdėjau, jie nepakenčia ir muilo bei vandens, tavo malonybe.
  — Per daug besimeldžiantis žmogus tikriausiai praranda uoslę. Reikės paklausti jo aukštosios šventenybės.
  Pūstelėjus vėjui, tamsiai raudonos šilkinės užuolaidėlės ėmė banguoti.
  — Ortonas man sakė, kad aukštasis septonas neturi vardo, — vėl prabilo ledi Tena. — Ar tai tiesa? Myre visi mes turime vardus.
  — Ak, kadaise jis turėjo vardą. Kaip ir mes visi. — Karalienė atsainiai mostelėjo. — Net kilmingo kraujo turintys septonai vadinami tėvų išrinktais vardais, o davę įžadus, gauna kitus. Bet jei kuris nors išrenkamas aukštuoju septonu, jis atsisako ir to vardo. Tikėjimas tau paaiškintų, jog daugiau joks žmogaus vardas jam nereikalingas, nes jis tapo dievų įsikūnijimu.
  — O kaip jūs atskiriate vieną aukštąjį septoną nuo kito?
  — Tai gana keblu. Sakome: „storulis aukštasis septonas“ arba „prieš storulį buvęs aukštasis septonas“, arba „senasis aukštasis septonas, kuris mirė miegodamas“. Jei nori, gali vadinti ir tėvų duotais vardais, bet taip elgdamasi juos įžeidi. Tai jiems primena, kad gimė paprastais mirtingaisiais, ir jie to nemėgsta.
  — Mano lordas vyras sako, kad šis naujas aukštasis septonas gimė su purvu po panagėmis.
  — Ir aš taip įtariu. Paprastai Pamaldžiausieji išrenka kurį nors iš saviškių, tačiau yra buvę ir išimčių. — Didysis meisteris Paišelis labai išsamiai papasakojo Sersėjai visą aukštųjų septonų rinkimų istoriją. — Valdant karaliui Beilorui Palaimintajam, aukštuoju septonu buvo išrinktas paprastas akmentašys. Jis taip meistriškai tašė akmenis, kad Beiloras nusprendė, jog jis — mirtinguoju atgimęs Kalvis. Tas vyras nemokėjo nei skaityti, nei rašyti, be to, jam niekaip nepavyko įsiminti net paprasčiausios maldos žodžių. — Buvo tokių, kurie ir dabar tvirtino, kad Beiloro ranka, gelbėdamas karalystę nuo pašaipų, tą aukštąjį septoną nunuodijo. — Kai jis mirė, karaliaus Beiloro nurodymu aukštuoju septonu buvo išrinktas aštuonmetis berniukas. Jo malonybė pareiškė, girdi, tas vaikas darąs stebuklus, bet net ir tos vaikiškos gydančios rankos neatitolino Beiloro mirties valandos.
  Ledi Meriveter nusijuokė.
  — Aštuonerių metų berniukas? Gal ir mano sūnus galėtų tapti aukštuoju septonu? Jam beveik septyneri.
  — Ar jis daug meldžiasi? — pasiteiravo karalienė.
  — Jam labiau patinka žaisti su kalavijais.
  — Vadinasi, jis normalus berniukas. Ar gebėtų išvardyti visus septynis dievus?
  — Manau, taip.
  — Turėsiu jį omenyje.
  Sersėja neabejojo, jog buvo galima rasti daugybę berniukų, kurie būtų buvę labiau verti krištolo karūnos nei tas nenaudėlis, kuriam Pamaldžiausieji nusprendė uždėti ją ant galvos. Štai kas nutinka, kai kvailiams ir bailiams leidžiama valdyti. Kitą kartą pati išrinksiu jiems aukštąjį septoną. O kito karto ilgai laukti galbūt ir nereikės, jei naujasis aukštasis septonas ir toliau taip ės jai nervus. Tvarkant tokius reikalus Beiloro ranka kažin ar būtų galėjęs ko nors pamokyti Sersėją Lanister.
  — Iš kelio! — laidė gerklę Osmundas Ketlblekas. — Duokite kelią jos malonybei karalienei!
  Neštuvai ėmė judėti lėčiau, o tai galėjo reikšti tik viena: jie priartėjo prie kalvos viršūnės.
  — Turėtum atsivežti savo sūnų į dvarą, — tarė Sersėja ledi Meriveter. — Būdamas šešerių metų, jis nėra per mažas. Tomenui reikia bendrauti su kitais berniukais. Kodėl ne su tavo sūnumi?
  Staiga Sersėja prisiminė, kad Džofris niekada neturėjo panašaus amžiaus draugo. Vargšelis visuomet būdavo vienas. Kai buvau maža, turėjau Džeimį ir… Melarąy kol ji neįkrito į šulinį. Žinoma, Džofas labai mėgo Skaliką, bet tai nebuvo draugystė. Jis ieškojo tėvo, nes Robertas jo lūkesčių nepatenkino. Galbūt netikras broliukas — kaip tik tai, ko reikia Tomenui, kad būtų lengviau atpratinti jį nuo Mardžerės ir jos vištų. Ilgainiui jiedu galėtų tapti tokie artimi kaip Robertas ir jo vaikystės draugas, Nedas Starkas. Kvailys, bet… ištikimas kvailys. Tomenui reikės ištikimų draugų, saugančių jo užnugarį.
  — Tavo malonybė labai gera, bet Raselas iš Longteiblo dar niekur nebuvo kojos iškėlęs. Bijau, kad šiame dideliame mieste jam apsisuks galva.
  — Iš pradžių, — linktelėjo karalienė, — bet netrukus jis pripras, kaip ir aš pripratau. Kai tėvas išsiuntė mane į dvarą, verkiau, o Džeimis niršo, bet teta nusivedusi pasisodino mane Akmeniniame sode ir pasakė, jog Karaliaus Uoste man visiškai nėra ko bijoti. „Esi liūtė, — priminė man ji, — ir tavęs turi bijoti visi kiti, menkesni žvėrys.“ Ir tavo sūnui drąsos nepristigs. Tikriausiai ir tau labiau patiktų turėti jį po ranka, kad galėtumėte kasdien matytis? Jis tavo vienturtis sūnus, ar ne?
  — Kol kas. Mano lordas vyras prašė dievų suteikti mums malonę susilaukti dar vieno sūnaus, jei kartais…
  — Suprantu.
  Sersėja pagalvojo apie Džofrį, nagais draskantį sau kaklą. Paskutinėmis gyvenimo akimirkomis jis žvelgė į ją maldaudamas gelbėti, ir nuo staiga sąmonėje iškilusio kito prisiminimo jai trumpam sustojo širdis; žvakės liepsnoje šnypščiantis kraujo lašas ir duslus balsas, šnekantis apie karūnas, įkapes ir mirtį nuo „mažojo brolio“ rankos.
  Šalia neštuvų seras Osmundas kažką šūkčiojo ir kažkas jam atsakė tuo pačiu. Neštuvai staiga sustojo.
  — Gal jūs visi mirę?! — subaubė Ketlblekas. — Po velnių, traukitės iš kelio!
  Kilstelėjusi užuolaidėlės kampą, karalienė mostu pasikvietė serą Meriną Trentą.
  — Kas čia atsitiko?
  — Žvirbliai, tavo malonybe. — Seras Merinas po apsiaustu vilkėjo baltus žvyninius šarvus. Šalmą ir skydą buvo pasikabinęs prie balno. — Jie gatvėje įsikūrė stovyklą. Priversime juos pasitraukti.
  — Gerai, bet tik švelniai. Nenoriu, kad kiltų dar vienas maištas. — Sersėja nuleido užuolaidėlę. — Tai juokinga.
  — Tikrai, tavo malonybe, — pritarė ledi Meriveter. — Aukštasis septonas pats turėtų pas tave ateiti. O tie bjaurūs žvirbliai…
  — Jis juos maitina, lepina ir laimina. Bet nepalaimina karaliaus. — Sersėja žinojo, kad tas palaiminimas — beprasmis ritualas, bet ritualai ir ceremonijos neišmanėliams nepaprastai daug reiškė. Net pats Eigonas Užkariautojas savo karalystės gyvavimo laiką pradėjo skaičiuoti nuo tos dienos, kai aukštasis septonas Senmiestyje jį patepė. — Tas bjaurybė žynys arba paklus, arba sužinos, koks tebėra žemiškas ir silpnas padaras.
  — Ortonas sako, kad iš tikro jis nori aukso. Kad ketina nelaiminti karaliaus tol, kol karūna negrąžins skolos.
  — Tikėjimas atgaus savo auksą, kai tik sudarysime taiką.
  Septonas Torbertas ir septonas Reinardas puikiai suprato keblią Sersėjos padėtį, ne taip kaip… tas bjaurus bravosietis, kuris negailestingai persekiojo vargšą lordą Džailsą ir šis, kosėdamas kraujais, atgulė į lovą. Mums tų laivų reikia. Kai buvo kalbama apie laivyną, pasitikėti Arboru ji negalėjo; Redvainai per daug artimai bendravo su Taireliais. Jūroje jai reikėjo turėti savas karines pajėgas.
  Upės pakrantėje statomi dromonai turėjo tapti Sersėjos laivynu. Jos flagmanas turėjo turėti du kartus daugiau irklų už „Karaliaus Roberto kūjį“. Oranas prašė Sersėjos, kad tą laivą leistų pavadinti „Lordu Taivinu“, ir ji, žinoma, mielai sutiko. Sersėja nekantriai laukė, kada išgirs žmones šnekant apie jos tėvą kaip apie laivą. Vienas iš kitų laivų turėjo būti pavadintas „Mieląja Sersėja“ ir jo priekį turėjo puošti Sersėją vaizduojanti paauksuota statula su šarvais, liūto šalmu, rankoje laikanti ietį. Paskui šį laivą į jūrą turėjo išplaukti „Narsusis Džofris“, „Ledi Džoana“ ir „Liūtė“, taip pat „Karalienė Mardžerė“, „Auksinė rožė“, „Lordas Renlis“, „Ledi Olena“ ir „Princesė Mirsela“. Karalienė suklydo pasakiusi Tomenui, kad jis gali sugalvoti pavadinimus penkiems paskutiniams laivams. Vieną jis tikrai užsimanė pavadinti „Mėnuliuku“. Ir tik lordui Oranui paprotinus, jog vyrai nenorės tarnauti laive, pavadintame juokdario garbei, Tomenas nenoromis sutiko pagerbti savo seserį.
  — Jei tas skarmalius septonas mano, kad gali priversti mane pirkti Tomeno palaiminimą, netrukus jam teks pakeisti nuomonę, — pasakė ji Tenai. Pataikauti gaujai žynių karalienė neketino.
  Neštuvai vėl sustojo, ir dar taip staiga, kad Sersėja kniostelėjo į priekį.
  — Ak, tai tikrai erzina.
  Ji vėl pasilenkusi žvilgtelėjo pro langą ir pamatė, kad jie pasiekė Visenijos kalvos viršūnę. Priekyje dunksojo Didžioji Beiloro septa su didingu kupolu, septyniais tviskančiais bokštais, bet tarp jos ir marmuro laiptų bangavo niūrių, rudų, nudriskusių ir nesipraususių prasčiokų minia. Žvirbliai, pagalvojo ji uosdama orą, nors jokie žvirbliai niekada taip bjauriai nedvokė.
  Sersėja buvo priblokšta. Kiburnas nuolat jai pranešinėjo, kiek jų daug, tačiau girdėti apie žvirblius buvo viena, o juos matyti — visai kas kita. Šimtai jų buvo įsikūrę aikštėje, o dar daugiau — soduose. Laužai, ant kurių jie virėsi valgį, pripildė orą dūmų ir smarvės. Švarus baltas marmuras buvo apterštas iš šiurkštaus audeklo pasiūtų palapinių ir niekingų, iš molio ir medgalių pastatytų lūšnelių. Jie glaudėsi net ant laiptų, po aukštomis Didžiosios septos durimis.
  Leisdamas žirgą risčia, prie Sersėjos prijojo seras Osmundas. Šalia jo buvo ir seras Osfrydas, raitas ant eržilo, gelsvo kaip ir jo auksinis apsiaustas.
  Osfrydas buvo vidurinysis Ketįblekas, tylesnis už savo brolius, labiau linkęs raukytis nei šypsotis. Ir, jei sklandantys gandai teisingi, už juos žiauresnis. Gal man reikėjo išsiųsti jį prie Sienos?
  Didysis meisteris Paišelis norėjo, kad auksiniams apsiaustams vadovautų vyresnis ir „mūšiuose labiau užgrūdintas“ vyras, ir keli kiti tarybos nariai jam pritarė. „Seras Osfrydas pakankamai patyręs“, — tada pareiškė Sersėja, bet net ir šie žodžiai burnų jiems neužčiaupė. Jie amsi ant manęs nelyginant gauja užerzintų šunyčių. Jos kantrybė tvarkant reikalus su Paišeliu baigė sekti. Didžiajam meisteriui net pakako įžūlumo prieštarauti jai, kai siuntė žmogų į Dorną ieškoti kovų meistro, — girdi, tai gali įžeisti Tairelius. „O kaip tu manai, kodėl aš taip darau?“ — rūsčiai paklausė ji Paišelio.
  — Maldauju atleisti, tavo malonybe, — tarė seras Osmundas. — Mano brolis jau pasikvietė daugiau auksinių apsiaustų. Nesibaimink, tuoj atlaisvinsime kelią.
  — Neturiu laiko. Toliau eisiu pėsčia.
  — Prašau, neik, tavo malonybe. — Tena spustelėjo Sersėjai ranką. — Tie žmonės mane baugina. Jų čia šimtai ir visi tokie suskretę…
  Sersėja lengvai pabučiavo jai skruostą.
  — Liūtas žvirblio nebijo, bet… gerai, kad rūpiniesi. Žinau, kad labai mane myli, miledi. Sere Osmundai, būk geras ir padėk man išlipti.
  Jei būčiau žinojusi, kad teks vaikščioti, būčiau apsirengusi kitaip. Ji vilkėjo baltą suknią su įkypu auksinto audinio įsiuvu, nėriniuotą, bet kuklią. Šios suknios Sersėja nebuvo apsivilkusi jau kelerius metus ir drabužis jai nemaloniai veržė juosmenį.
  — Sere Osmundai, sere Merinai, jūs mane lydėsite. Sere Osfrydai, pasirūpink, kad nenukentėtų mano neštuvai.
  Kai kurie žvirbliai buvo tokie sulysę ir įdubakiai, kad, rodės, galėjo suvalgyti jos žirgus.
  Skindamasi kelią per skarmalių minią, žengdama pro jų laužus, dengtus vežimus ir menkas pašiūres, karalienė prisiminė kitą minią, kadaise taip pat susirinkusią šioje aikštėje. Tą dieną, kai ji ištekėjo už Roberto Barateono, tūkstančiai žmonių suplūdo pasveikinti jųdviejų džiaugsmingais šūksniais. Moterys buvo apsivilkusios geriausius drabužius, o bene pusė vyrų ant pečių pasisodinę vaikus. Kai jiedu su jaunuoju karaliumi, laikydamiesi už rankų, išėjo iš septos, minia pakėlė tokį triukšmą, kad jį buvo galima girdėti Lanisporte. „Tu jiems labai patinki, miledi, — prikišęs lūpas jai prie ausies sušnabždėjo Robertas. — Matai, visi šypsosi.“ Tą vieną akimirką Sersėja pasijuto laimingai ištekėjusi, bet paskui… jos žvilgsnis netyčia nukrypo į Džeimį. Ne, prisiminė tada pagalvojusi ji, ne visi šypsosi, milorde.
  Ir dabar niekas nesišypsojo. Žvirbliai žvelgė į ją vangiai, niūriai, priešiškai. Jie davė Sersėjai kelią, bet nenoriai. Jei būtų tikri žvirbliai, pakaktų vieno šūksnio, kad purptelėtų ir nuskristų. Šimtinė auksinių apsiaustų, ginkluotų lazdomis, kalavijais ir kuokomis, šią prasčiokų minią nesunkiai išvaikytų. Lordas Taivinas taip ir būtų padaręs. Jis nebūtų ėjęs pro juos, o jojęs, traiškydamas juos žirgo kanopomis.
  Pamačiusi, ką jie padarė su Beiloro Palaimintojo statula, karalienė pasigailėjo, kad turi tokią minkštą širdį. Puikioji marmuro statula, šimtus metų romiai šypsojusis aikštei, buvo iki juosmens užversta kaulais ir kaukolėmis. Ant kai kurių kaukolių dar kybojo mėsos. Ant vienos iš tokių tupėjo varnas ir smaguriavo padžiūvusia, tąsia mėsa. Visur zirzė musės.
  — Ką tai reiškia? — paklausė Sersėja minios. — Norite palaidoti Beilorą Palaimintąjį po krūva lavonų?
  Remdamasis mediniu ramentu, į priekį žingtelėjo vienakojis vyras.
  — Tavo malonybe, tai šventų, dėl tikėjimo nužudytų vyrų ir moterų kaulai. Septonų, septonių, rudųjų, rusvųjų ir žaliųjų brolių, baltųjų ir pilkųjų seserų kaulai. Vieni iš jų buvo pakarti, kitiems perrėžti pilvai. Septos buvo apiplėštos, o mergeles ir motinas išprievartavo bedieviai ir demono garbintojai. Nukentėjo net tyliosios seserys. Motina aukštybėse verkia iš sielvarto. Jų kaulus sunešėme čia iš visos karalystės, kad paliudytume, jog žlunga Šventasis Tikėjimas.
  Sersėja jautė daugybę į ją įbestų žvilgsnių.
  — Apie tokį žvėriškumą turi sužinoti karalius, — ramiai atsakė ji. — Tomenas pasipiktins ne mažiau už jus. Tai Stanio ir raudonosios jo raganos darbas. Ir laukinių šiauriečių, garbinančių medžius ir vilkus. — Ir ji garsiai sušuko: — Gerieji žmonės, už mirusiuosius turi būti atkeršyta!
  Nuaidėjo keli pritarimo šūksniai, bet tik keli.
  — Nenorime keršyti už savo mirusius, — tarė vienakojis vyras, — trokštame tik apsaugos gyviesiems. Norime, kad būtų apsaugotos septos ir šventos vietos.
  — Tikėjimą privalo ginti Geležinis sostas, — piktai suniurnėjo dramblotas, stačiokiškas vyras, kuriam ant kaktos buvo dažais užtepta septynkampė žvaigždė. — Karalius, neginantis savo žmonių, ne karalius.
  Aplink jį stovintys žvirbliai pritariamai sumurmėjo. Vienam vyrui net pakako įžūlumo nutverti serą Meriną už riešo ir pasakyti: „Pats laikas visiems įšventintiems riteriams išsižadėti savo pasaulietinių valdovų ir eiti ginti Šventojo Tikėjimo. Jei myli Septynetą, pasilik su mumis, sere.“
  — Paleisk mane, — tarė seras Merinas, traukdamas ranką.
  — Girdžiu, ką sakote, — linktelėjo Sersėja. — Mano sūnus dar labai jaunas, bet Septynetą labai myli. Sulauksite ir jo, ir mano apsaugos.
  Tačiau vyro su žvaigžde ant kaktos numaldyti nepavyko.
  — Karžygys mus apgins, — atšovė jis, — o ne tas putlus berniukas, vadinamas karaliumi.
  Merinas Trentas stvėrė kalavijo rankeną, bet Sersėja sustabdė jį, dar nespėjusį išsitraukti iš makštų ginklo. Ji stovėjo apsupta didžiulės žvirblių minios ir turėjo tik du riterius. Karalienė matė lazdas ir dalgius, vėzdus ir brūklius, taip pat vieną kitą kirvį.
  — Neleisiu šioje šventoje vietoje pralieti kraujo, sere. — Kodėl visi vyrai — kaip vaikai? Nužudysi vieną iš jų ir likusieji suplėšys mus į gabalus. — Visi mes esame Motinos vaikai. Eime, jo aukštoji šventenybė mūsų laukia.
  Tačiau Sersėjai žengus per minią prie septos laiptų, šventyklos duris užstojo būrys ginkluotų vyrų. Jie vilkėjo šarvinius marškinius ir drabužius iš kietintos odos, vienas kitas buvo užsisegęs aplankstytą antkrūtinį. Vieni buvo ginkluoti ietimis, kiti kalavijais, bet dauguma pirmenybę teikė kirviams, be to, ant savo išblukusių baltų apsiaustų buvo prisisiuvę raudonas žvaigždes. Du iš jų pasirodė tokie įžūlūs, kad sukryžiavo ietis ir užtvėrė Sersėjai kelią.
  — Tai štai kaip sutinkate karalienę? — nustebusi paklausė ji. — O kur Reinardas ir Torbertas?
  Kas jau kas, bet šie du septonai niekada nepraleisdavo progos jai įsiteikti. Torbertas visuomet demonstratyviai puldavo ant kelių nuplauti jai kojų.
  — Tų, apie kuriuos kalbi, nepažįstame, — atsakė vienas iš vyrų su raudona, ant apsiausto prisiūta žvaigžde, — bet jeigu jie priklauso Tikėjimui, matyt, Septynetui reikalinga jų tarnystė.
  — Septonas Reinardas ir septonas Torbertas priklauso prie Pamaldžiausiųjų, — tarė Sersėja, — ir jie labai supyks sužinoję, kad pastojote man kelią. Ketinate neleisti man įžengti į šventąją Beiloro septą?
  — Tavo malonybe, — kreipėsi į karalienę žilabarzdis, vienu pakumpusiu petimi. — Esi čia laukiama, bet tavo vyrams teks nusijuosti kardasaičius. Aukštojo septono įsakymu ginkluotiems žmonėms kelti koją į septą draudžiama.
  — Karaliaus sargybos riteriai niekada ir niekur nepalieka kalavijų, net būdami su karaliumi.
  — Karaliaus namuose galioja karaliaus įstatymai, — nenusileido pagyvenęs riteris, — bet čia — dievų namai.
  Sersėjos skruostai nuraudo. Vienas jos žodis Merinui Trentui ir gunktelėjęs žilabarzdis su savo dievais būtų susitikęs anksčiau, nei galbūt pats norėjo. Bet tik ne čia. Ir ne dabar.
  — Palaukite manęs čia, — šiurkščiai įsakė ji karaliaus sargybos riteriams.
  Ir užlipo laiptais viena. Ietininkai patraukė ginklus. Kiti du vyrai visu svoriu užgulė duris ir šios, garsiai girgždėdamos, atsivėrė.
  Žibintų menėje Sersėja rado dvi dešimtis klūpančių, bet nesimeldžiančių septonų. Pasiėmę gabalus muilo ir dubenis vandens, jie grandė ir plovė grindis. Matydama šiurkštaus audinio jų apsiaustus ir sandalus, Sersėja palaikė juos žvirbliais, kol vienas iš triūsiančių pakėlė galvą. Jo veidas buvo raudonas kaip burokas, o ant delnų matėsi pritrintos ir trukusios pūslės.
  — Tavo malonybe…
  — Septone Reinardai… — Karalienei buvo sunku patikėti tuo, ką mato. — Ką čia veiki klūpodamas?
  — Jis plauna grindis. — Šiuos žodžius ištaręs vyras buvo keliais coliais žemesnis už karalienę ir liesas kaip šluotos kotas. — Darbas yra malda, kurią labiausiai mėgsta Kalvis. — Jis atsistojo rankoje laikydamas šveičiamąjį šepetį. — Tavo malonybe… Mes tavęs laukėme.
  To vyro barzda buvo žilstelėjusi, ruda ir trumpai kirpta, o plaukai ant pakaušio kietai susukti į kuodą. Nors jo drabužiai atrodė švarūs, vis dėlto jie buvo nuspurę ir sulopyti. Jis buvo iki alkūnių pasiraitojęs rankoves, bet žemiau kelių drabužio skvernai buvo išsipurvinę ir permirkę. Jo veido bruožai buvo griežti, akys įdubusios ir tamsiai rudos. Jis basasy nusiminusi pagalvojo Sersėja. Jo pėdos taip pat buvo bjaurios, kietos, įdiržusios ir pūslėtos.
  — Ar tu — jo aukštoji šventenybė?
  — Mes visi čia tokie.
  Tėve, suteik man jėgų. Karalienė suprato turinti klauptis, bet grindys buvo muilinos, apipiltos nešvariu vandeniu, o ji nenorėjo susipurvinti suknios. Ji pažvelgė į klūpančius senius.
  — Nematau savo bičiulio, septono Torberto.
  — Septonas Torbertas uždarytas į nusidėjėlio celę ir maitinamas vien duona bei vandeniu. Žmogui yra nuodėmė būti tokiam storam, kai pusė karalystės badauja.
  Šiandien Sersėja buvo iškentusi užtektinai. Tad neslėpė nuo pašnekovo pykčio.
  — Tai štai kaip mane sutinki? Su šepečiu rankoje, nuo kurio žliaugia vanduo? Ar žinai, kas esu?
  — Tavo malonybė yra Septynių Karalysčių karalienė regentė,. — atsakė vyras, — bet „Septynkampėje žvaigždėje“ rašoma, jog kaip žmonės lenkiasi savo lordams, o lordai savo karaliams, taip ir karaliai bei karalienės turi nusilenkti Septynetui, Kuris Yra Vienis.
  Ar jis man liepia klauptis? Jei taip, tas vyras prastai ją pažinojo.
  — Pagal paprotį, turėjai pasitikti mane ant laiptų vilkėdamas geriausius drabužius ir su krištoline karūna ant galvos.
  — Karūnos mes neturime, tavo malonybe.
  Sersėja dar pikčiau susiraukė.
  — Mano lordas tėvas tavo pirmtakui davė reto grožio karūną iš krištolo ir suvyto aukso.
  — Ir už šią dovaną mes šloviname jį savo maldose, — linktelėjo aukštasis septonas, — bet vargšams maisto pilvuose reikia labiau, nei mums reikia aukso ir krištolo ant galvos. Tą karūną pardavėme. Ir ją, ir kitas karūnas iš savo saugyklų, taip pat visus žiedus ir iš auksinto bei sidabruoto audeklo pasiūtus drabužius. Kad žmogui būtų šilta, pakanka ir vilnos. Tam Septynetas davė mums avis.
  Jis visiškai išprotėjo. Ir Pamaldžiausieji turėjo išeiti iš proto, kad išaukštintų šį žmogų… pamišusį arba siaubingai bijantį elgetų, susirinkusių prie septos durų. Kiburno šnabždūnai tvirtino, — kad būtų išrinktas, septonui Luceonui trūko devynių balsų, ir tada durys neišlaikė ir į Didžiąją septą prigužėjo žvirblių, ant pečių nešančių savo vadą, o rankose laikančių kirvius.
  Sersėja pervėrė tą smulkutį vyrą lediniu žvilgsniu.
  — Gal galėtume kur nors pasikalbėti akis į akį, tavo šventenybe?
  Aukštasis septonas padavė savo šepetį vienam iš Pamaldžiausiųjų.
  — Tavo malonybe, prašyčiau sekti paskui mus.
  Pro vidines duris jis nusivedė Sersėją į tikrąją septą. Einant marmurinėmis grindimis jų žingsniai aidėjo. Pro didžiojo kupolo vitražų stiklą įkypai krentančiuose saulės šviesos pluoštuose prie sijų buvo matyti šokantys dulkių tumulėliai. Orą gaivino smilkalai, o prie septynių altorių nelyginant žvaigždės spindėjo žvakės. Bene tūkstantis jų mirgėjo Motinos ir beveik tiek pat Mergelės garbei, bet prie Pašaliečio degančioms žvakėms suskaičiuoti nereikėjo nė abiejų rankų pirštų.
  Tačiau žvirbliai buvo prasmukę net ir čia. Priešais Karžygį klūpojo keliolika suskretusių klajūnų riterių, maldaujančių palaiminti jų kalavijus, sukrautus dievui po kojomis. Prie Motinos altoriaus septonas vadovavo bene šimto žvirblių maldai, o jų tylūs balsai priminė krantą skalaujančias jūros bangas. Aukštasis septonas nuvedė Sersėją prie Senolės, laikančios iškeltą žibintą. Jam priklaupus priešais altorių, Sersėja neturėjo kitos išeities ir priklaupė šalia. Laimė, šio aukštojo septono plaučiai nebuvo tokie stiprūs kaip prieš jį buvusio storulio. Tikriausiai turėčiau būti dėkinga bent jau už tai.
  Baigęs melstis jo aukštoji šventenybė liko klūpoti. Rodės, jiedviem teks kalbėtis parpuolusiems ant kelių. Menko stoto žmogelio gudrybė, pralinksmėjusi tarė sau Sersėja.
  — Tavo aukštoji šventenybe, — tarė ji, — tie žvirbliai baugina miestiečius. Noriu, kad jie dingtų.
  — Kur jiems eiti, tavo malonybe?
  Po septyniais pragarais, kiekvienas iš jų žvirbliams tiks.
  — Sakyčiau, ten, iš kur atėjo.
  — Jie susirinko čia iš visur. Kaip žvirblis yra kukliausias ir dažniausiai sutinkamas iš paukštelių, taip ir jie yra kukliausi ir dažniausiai sutinkami žmonės.
  Taip, jie sutinkami dažniausiai, tam galima pritarti.
  — Ar matei, ką jie padarė Beiloro Palaimintojo statulai? Su savo kiaulėmis, ožkomis ir naktipuodžiais jie teršia aikštę.
  — Išmatos nusiplauna lengviau nei kraujas, tavo malonybe. Jei aikštė ir buvo suteršta, tai ją suteršė čia vykdytos mirties bausmės.
  Ar jis man įžūliai priekaištauja dėl Nedo Starko?
  — Mes visi dėl to gailimės. Džofris buvo jaunas ir ne toks išmintingas, koks galėjo būti. Iš pagarbos Beilorui Palaimintajam lordą Starką reikėjo nukirsdinti kur nors kitur, bet… nepamirškime, kad tas vyras vis dėlto buvo išdavikas.
  — Karalius Beiloras susimokiusiems prieš jį atleisdavo.
  Karalius Beiloras įkalino tikras savo seseris vien už tai, kad jos buvo gražios. Pirmą kartą išgirdusi šį pasakojimą, Sersėja nuėjo į vaikų kambarį pas Tirioną ir gnaibė mažąjį pabaisą tol, kol šis ėmė rėkti. Reikėjo užspausti jam nosį, o į burną sugrūsti kojinę. Ji prisivertė nusišypsoti.
  — Ir karalius Tomenas adeis žvirbliams, kai jie grįš į savo namus.
  — Dauguma savo namus prarado. Visur viešpatauja kančios… sielvartas ir mirtis. Prieš atkeliaudamas į Karaliaus Uostą, buvau užsukęs į pusšimtį tokių mažų kaimelių, kur jie neturėjo savo septono. Ėjau iš kaimelio į kaimelį, tuokiau, atleisdavau nuodėmes, duodavau naujagimiams vardus. Tų kaimelių jau nėra, tavo malonybe. Ten, kur kadaise vešėjo sodai, želia piktžolės ir erškėčiai, o pakelės nuklotos kaulais.
  — Karas — baisus dalykas. Tie žiaurumai yra šiauriečių, lordo Stanio ir jo demono garbintojų darbas.
  — Kai kurie žvirbliai pasakoja, kad juos nuskriaudė liūtų gaujos ir… Skalikas, tau prisiekęs žmogus. Druskos įlankoje jis nužudė pagyvenusį septoną ir išniekino dvylikos metų mergaitę — nekaltą, Tikėjimui pažadėtą vaiką. Išprievartavo ją dėvėdamas šarvus ir geležis subraižė ir sumušė gležną jos kūną. O baigęs, jis atidavė mergaitę savo vyrams, kurie nupjovė vargšelei nosį ir krūtų spenelius.
  — Jo malonybė negali atsakyti už kiekvieną kažkada Lanisterių giminei tarnavusio žmogaus padarytą nusikaltimą. Sandoras Kligeinas — išdavikas ir pabaisa. Kaip manai, kodėl atleidau jį iš tarnybos? Dabar jis kaunasi už bastūną Beriką Dondarioną, o ne už karalių Tomeną.
  — Na, jei taip sakai… Ir vis dėlto reikia paklausti: kur buvo karaliaus riteriai, kai dėjosi visi šie dalykai? Argi kadaise pats Džaheiris Taikytojas, sėdėdamas Geležiniame soste, neprisiekė, jog karalius visuomet saugos ir gins Tikėjimą?
  Sersėja nė nenutuokė, ką kažkada prisiekė Džaheiris Taikytojas.
  — Prisiekė, — linktelėjo ji, — o aukštasis septonas jį palaimino ir patepė kaip karalių. Pagal tradiciją kiekvienas naujai išrinktas aukštasis septonas palaimina karalių, bet… tu atsisakei palaiminti karalių Tomeną.
  — Tavo malonybė klysta. Neatsisakiau.
  — Bet tu neatėjai.
  — Nes dar ne pjūties metas.
  Tu žynys ar daržovių pardavėjas?
  — Ką galėčiau padaryti, kad tas metas ateitų… greičiau?
  Jei jis išdrįs užsiminti apie auksą, šį septoną sudorosiu taip pat, kaip sudorojau jo pirmtaką, ir krištolinę karūną uždėsiu ant galvos kokiam nors aštuonmečiui berniukui.
  — Karalystėje karalių netrųksta. Kad Tikėjimas kurį nors vieną išaukštintų, turime būti visiškai tikri. Prieš tris šimtus metų, kai Eigonas Drakonas nusileido šios kalvos papėdėje, aukštasis septonas užsidarė Senmiestyje, Žvaigždėtojoje septoje ir, misdamas vien duona ir vandeniu, meldėsi septynias dienas ir septynias naktis. O išėjęs paskelbė, jog Tikėjimas nesipriešins Eigonui ir jo seserims, nes Senolė pakėlė žibintą ir apšvietė jam ateitį. Jei Senmiestis būtų pasipriešinęs Drakonui, miestas būtų buvęs paleistas pelenais ir Haitaueris, Citadelė bei Žvaigždėtoji septa būtų buvę sugriauti ir sunaikinti. Lordas Haitaueris buvo pamaldus žmogus. Išgirdęs pranašystę, jis paliko savo karines pajėgas namuose, o kai atėjo Eigonas, atvėrė jam miesto vartus. Ir jo aukštoji šventenybė patepė Užkariautoją septyniais aliejais. Turiu padaryti tą patį, ką jis padarė prieš tris šimtus metų. Turiu melstis ir pasninkauti.
  — Septynias dienas ir septynias naktis?
  — Tiek, kiek reikės.
  Sersėjai niežtėjo delnai tėkšti jam per romų, dievobaimingą veidą. Galėčiau padėti tau laikytis pasninko, tarė sau ji. Galėčiau uždaryti tave kokiame nors bokšte ir pasirūpinti, kad, kol dievai neprabils, niekas neatneštų tau maisto.
  — Kiti karaliai netikri ir jie garbina netikrus dievus, — priminė jam Sersėja. — Šventąjį Tikėjimą gina tik karalius Tomenas.
  — Bet septos visur deginamos ir plėšiamos. Prievartaujamos net tyliosios seserys, sielvartaujančios, verkiančios ir tiesiančios rankas į dangų. Ar tavo malonybė matė mūsų šventųjų žuvusiųjų kaulus ir kaukoles?
  — Mačiau, — neturėdama kitos išeities, atsakė ji. — Palaimink Tomeną ir jis šį smurtą sutramdys.
  — Kaip jis tai padarys, tavo malonybe? Gal prie kiekvieno keliaujančio ir išmaldos prašančio brolio pastatys po riterį? O gal duos vyrų, kurie saugotų mūsų septas nuo vilkų ir liūtų?
  Apsimesiu, kad liūtų jis neminėjo.
  — Karalystė kariauja. Jo malonybei reikalingas kiekvienas karys. — Sersėja neketino švaistyti karinių Tomeno pajėgų vaidindama gerąją žvirblių auklę arba saugodama raukšlėtus daugybės susiraukusių septonių tarpkojus. Pusė jų tikriausiai meldžiasi, kad jas kas nors kaip reikiant išdulkintų. — Tavo žvirbliai turi lazdas ir kirvius. Tegul ginasi patys.
  — Tavo malonybė tikriausiai žino, kad karaliaus Meigoro įstatymai tai draudžia. Jo įsakymu Tikėjimas sudėjo ginklus.
  — Dabar karalius yra Tomenas, o ne Meigoras. — Ir kas jai rūpi, kokį įstatymą prieš tris šimtus metų išleido karalius Meigoras Žiaurusis? Užuot atėmęs iš tikinčiųjų ginklus, geriau būtų panaudojęs juos savo tikslams. Sersėja mostelėjo į tą pusę, kur virš raudono marmuro altoriaus stovėjo Karžygys. — Ką jis laiko rankose?
  — Kalaviją.
  — Gal pamiršo, kaip juo naudotis?
  — Meigoro įstatymai…
  — …gali būti panaikinti. — Ji nebaigė minties laukdama, kad aukštasis žvirblis čiuptų masalą.
  Ir jis karalienės nenuvylė.
  — Ginkluoto Tikėjimo atgimimas… tai būtų atsakas į tris šimtus metų trukusią maldą, tavo malonybe. Karžygys vėl pakeltų savo spindintį kalaviją ir išvaduotų šią nuodėmingą karalystę nuo visokio blogio. Jei jo malonybė leistų man atkurti senuosius palaimintus Kalavijo ir Žvaigždės ordinus, kiekvienas dievus tikintis žmogus Septyniose Karalystėse žinotų, kad jis — tikras ir teisėtas valdovas.
  Malonu buvo girdėti šiuos žodžius, bet Sersėja pasistengė neišsiduoti, jog džiaugiasi.
  — Anksčiau tavo aukštoji šventenybė kalbėjo apie atleidimą. Šiais neramiais laikais karalius Tomenas būtų nepaprastai dėkingas, jei rastumėte galimybę atleisti karalystės iždą nuo skolos. Man rodos, Tikėjimui esame skolingi beveik devynis šimtus tūkstančių drakonų.
  — Devynis šimtus tūkstančių, šešis šimtus ir septyniasdešimt keturis drakonus. Tai auksas, už kurį būtų galima pamaitinti alkstančius ir atstatyti tūkstantį septų.
  — Nori aukso? — tiesiai paklausė karalienė. — Ar kad būtų atšaukti laiko dulkėmis nukloti Meigoro įstatymai?
  Aukštasis septonas susimąstė.
  — Bus taip, kaip tu nori. Atleisime sostą nuo šios skolos ir karalius Tomenas bus palaimintas. Pas jį mane palydės Karžygio Sūnūs, spinduliuojantys Tikėjimo didybe, o tuo metu mano žvirbliai, atgimę kaip senasis Vargšų Bičiulių ordinas, eis į kaimus ginti nuolankiųjų ir romiųjų.
  Karalienė atsistojo ir persibraukė suknios sijoną.
  — Paruošiu raštus, kuriuos jo malonybė pasirašys ir patvirtins karališku antspaudu.
  Iš visų karaliaus pareigų labiausiai Tomenas mėgo žaisti su antspaudu.
  — Tesaugo jo malonybę Septynetas. Tegul jo valdymas būna ilgas. — Aukštasis septonas sudėjo rankas tarsi maldai ir pakėlė akis į dangų. — Tegul nedorėliai dreba!
  Girdi, lorde Stani? Sersėja nesusilaikė nenusišypsojusi. Net jos lordas tėvas nieko gudriau nebūtų sugalvojęs. Vienu žygiu ji išvadavo Karaliaus Uostą nuo dievų rykštės — žvirblių, užtikrino Tomenui palaiminimą ir sumažino karaliaus iždo skolą netoli milijono drakonų. Aukštajam septonui lydint Sersėją atgal į Žibintų menę, iš džiaugsmo jai smarkiau plakė širdis.
  Ledi Meriveter puikiai suprato karalienės džiaugsmą, nors nebuvo girdėjusi nei apie Karžygio Sūnus, nei apie Vargšų Bičiulius.
  — Jų ištakos siekia laikus dar prieš Eigono užkariavimą, — paaiškino jai Sersėja. — Karžygio Sūnų ordino riteriai atsisakydavo savo žemių, aukso ir prisiekdavo ištikimai ginti jo aukštąją šventenybę. O Vargšų Bičiuliai… jie buvo kuklesni, tačiau jų ordinas buvo gerokai gausesnis. Tam tikra prasme jie buvo elgetaujantys broliai, tik vietoj dubenėlių turėjo kirvius. Jie traukdavo keliais, iš septos į septą ir iš miesto į miestą lydėdami keliautojus. Jų ženklas buvo raudona septynkampė žvaigždė baltame fone, tad prasčiokai praminė juos Žvaigždėmis. Karžygio Sūnūs vilkėjo visų vaivorykštės spalvų apsiaustus ir ant ašutinių marškinių nešiojo inkrustuotus sidabrinius šarvus, o jų ilgųjų kalavijų rankenų buožės būdavo papuoštos krištolo žvaigžde. Jie buvo vadinami Kalavijais. Šventieji, atsiskyrėliai, fanatikai, burtininkai, drakonų žudikai, demonų medžiotojai… apie juos buvo pasakojama daugybė istorijų. Bet visi sutinka, jog šie vyrai mirtinai nekentė šventojo Tikėjimo priešų.
  Ledi Meriveter akimirksniu viską suprato.
  — Tokių priešų kaip lordas Stanis ir jo raudonoji burtininkė, tiesa?
  — Na taip, tokių kaip jie, — kikendama kaip mergaitė tarė Sersėja. — Gal atsikimškime butelį prieskoniais gardinto vyno ir pakeliui į namus išgerkime už uoliuosius Karžygio Sūnus?
  — Už uoliuosius Karžygio Sūnus ir už karalienės regentės apsukrumą. Už Sersėją, Pirmąją šiuo vardu!
  Prieskoniais gardintas vynas buvo skanus ir malonus kaip Sersėjos pergalė, ir karalienės neštuvai, rodės, plaukte plaukė per miestą atgal į pilį. Tačiau Aukštosios Eigono kalvos papėdėje jie sutiko iš pasijodinėjimo grįžtančią Mardžerę Tairel ir jos pusseseres. Ji mane visur sekioja* pakėlusi akis į jaunąją karalienę ir staiga suirzusi pagalvojo Sersėja.
  Paskui Mardžerę jojo gausus būrys dvariškių, sargybinių ir tarnų, dauguma jų laikė pintines šviežiai skintų gėlių. Kiekviena jaunosios karalienės pusseserė turėjo ją lydintį gerbėją; išstypęs ginklanešys Eilinas Ambrosas jojo su Elinora, su kuria buvo susižadėjęs, seras Taladas su droviąja Ala, vienarankis Markas Malendoras su putlia ir jukia Mega. Dvyniai Redvainai lydėjo dvi kitas Mardžerės ledi, Meredit Krein ir Janą Fosovėj. Visos moterys į plaukus buvo prisikaišiusios gėlių. Prie svitos taip pat buvo prisidėję Džalabaras Kso, seras Lambertas Ternberis, nešiojantis akies raištį, ir gražuolis dainius, vadinamas Mėlynuoju Bardu.
  Žinoma* jaunąją karalienę turi lydėti karaliaus sargybos riteris ir; žinoma, tai turi būti ne kas kitas, o Gėlių riteris. Seras Loras dėvėjo baltus, žvyninius, auksu graviruotus šarvus ir visas spindėjo. Nors daugiau mokyti Tomeną karybos jis nedrįso, jo draugijoje karalius vis dar praleisdavo daugokai laiko. Kiekvieną popietę grįžęs po išvykos su savo žmona, berniukas būtinai turėdavo papasakoti, ką šį kartą seras Loras pasakė arba padarė.
  Kai šios dvi kolonos susitiko, Mardžerė juos pasveikino ir prisigretino prie karalienės neštuvų. Jos skruostai buvo įraudę, o ant pečių laisvai krito palaidų rudų plaukų garbanos, švelniai plaikstomos vėjo.
  — Karaliaus miške skynėme rudens gėles, — pasakė jaunoji karalienė.
  Žinau, kur buvau pagalvojo Sersėja. Ji turėjo puikių skundikų, šie pranešdavo apie kiekvieną Mardžerės žingsnį. Mūsų mažoji karalienė tikra nenuorama. Mardžerė retai iškęsdavo tris dienas nejodinėjusi. Vieną dieną jie jodavo Rosbio keliu rinkti moliuskų ir valgyti jų prie jūros; kitą kartą su visa palyda ji persikeldavo per upę ir visą popietę praleisdavo medžiodama su sakalais. Taip pat jaunoji karalienė labai mėgo laivus, tad plaukiodavo pirmyn ir atgal Juodųjų Vandenų sraunuma be jokio tikslo. Pajutusi norą sukalbėti maldą, ji palikdavo pilį ir melsdavosi Beiloro septoje. Ji siūdinosi drabužius pas keliolika siuvėjų, ją puikiai pažinojo miesto auksakaliai ir net sklandė gandai, kad ji apsilankė Žuvų turguje prie Purvo vartų apžiūrėti dienos laimikio. Kad ir kur ėjo, prasčiokai ja žavėjosi, o ledi Mardžerė nėrėsi iš kailio kurstydama šią žmonių aistrą. Ji nuolat dalydavo elgetoms išmaldą, tiesiai iš kepėjo vežimėlio pirkdavo karštus pyragiukus ir sustabdydavo žirgą, kad galėtų šnektelėti su paprastais pirkliais.
  Jei būtų buvusi Mardžerės valia, ji būtų privertusi taip pat elgtis ir Tomeną. Ji nuolat kviesdavo berniuką prisidėti prie jos ir jos vištų nuotykių, o Tomenas nuolat maldaudavo motinos, kad jį išleistų. Kelis kartus karalienė sūnaus prašymą patenkino, kad tik suteiktų serui Osniui progą praleisti daugiau laiko su Mardžere. Bet tai nieko gera nedavė. Osnis mane nepaprastai nuvylė.
  — Pameni tą dieną, kai tavo sesuo išplaukė į Dorną? — paklausė Sersėja sūnaus. — Ar pameni minios stūgavimą, kai grįžome į pilį? Ar pameni akmenis ir prakeiksmus?
  Bet karalius motinos žodžiams liko kurčias, ir tai buvo jaunosios karalienės darbas.
  — Jei dažniau bendrautume su paprastais žmonėmis, jie mus labiau mylėtų.
  — Minia taip karštai mylėjo aukštąjį septoną, kad jį, šventą vyrą, suplėšė į gabalus, — priminė ji Tomenui. Tačiau berniukas tik niūriai pažvelgė į Sersėją. Lažinuosi, kad jis elgiasi taip, kaip nori Mardžerė. Kasdien ji visais įmanomais būdais mėgina jį iš manęs paveržti. Džofris būtų iš karto perpratęs šios intrigantės šypseną ir pastatęs ją į vietą, bet Tomenas buvo gerokai patiklesnis. Ji suprato, kad Džofas jai per stiprus, pagalvojo Sersėja, prisiminusi Kiburno rastą auksinę monetą. Kad Tairelių giminė galėtų bent svajoti valdyti karalystę, Džofrio reikėjo atsikratyti. Staiga Sersėja dar prisiminė, jog Mardžerė ir jos bjaurybė senelė kadaise rezgė planus ištekinti Šansą Stark už jaunosios karalienės luošio brolio Vilo. Lordas Taivinas užbėgo tam už akių — paveržė iš moterų nuotaką ir išleido ją už Tiriono, bet tas ryšys niekur nedingo. Jie visi veikė išvien, priblokšta suvokė Sersėja. Takeliai papirko požeminio kalėjimo prižiūrėtojus, kad išlaisvintų Tirionų, ir nugabeno jį Rožių keliu prisidėti prie savo niekšingos žmonos. Dabar jie abu saugūs leidžia laikų Haigardene, pasislėpę už rožių gyvatvorės.
  — Reikėjo joti su mumis, tavo malonybe, — jiems kopiant Aukštosios Eigono kalvos šlaitu tauškė jaunoji intrigantė. — Visi kartu taip maloniai praleidome laiką… Medžiai apsigobę auksinėmis, raudonomis ir oranžinėmis skraistėmis ir visur žydi gėlės. Ir kaštainių daug. Grįždami namo jų išsikepėme.
  — Neturiu laiko jodinėti po miškus ir skinti gėlių, — atsakė Sersėja. — Turiu valdyti karalystę.
  — Tik vieną, tavo malonybe? O kas valdo likusias šešias? — Mardžerė skambiai ir smagiai nusijuokė. — Tikiuosi, atleisi man už šį pokštą. Žinau, kokia sunki tavo našta. Turėtum pasidalyti ja su manimi. Tikriausiai yra dalykų, kuriuos galėčiau sutvarkyti už tave. Tada liautųsi ir kalbos, girdi, mudvi varžomės dėl įtakos karaliui.
  — Sklinda tokios kalbos? — Sersėja šyptelėjo. — Kaip kvaila… Niekada, nė akimirką nemaniau, kad mudvi varžovės.
  — Labai džiaugiuosi tai girdėdama. — Rodos, mergina nesuprato, kad Sersėja jai įgėlė. — Kitą kartą judu su Tomenu turėtumėte joti drauge su mumis. Neabejoju, kad jo malonybei tokia išvyka labai patiktų. Mums grojo Mėlynasis Bardas, o seras Taladas parodė, kaip prastuomenės papročiu kaunamasi lazda. Rudenį miške taip gražu…
  — Mano velionis vyras taip pat labai mėgo mišką. — Pirmus kelerius jų santuokos metus Robertas primygtinai ragindavo ją joti į medžioklę kartu su juo, bet Sersėja vis atsiprašydavo ir išsisukdavo. Mat, vyrui išvykus į medžioklę, ji galėjo leisti laiką su Džeimiu. Auksinės dienos, sidabrinės naktys. Tiesą sakant, tai buvo pavojingas šokis, kurį jie šoko. Raudonojoje pilyje visur buvo pilna akių ir ausų, be to, niekada negalėjai žinoti, kada grįš Robertas. Tačiau dėl šio pavojaus jos ir Džeimio susitikimai tik dar labiau jaudindavo. — Ir vis dėlto po grožiu gali slypėti mirtinas pavojus, — įspėjo ji jaunąją karalienę. — Miške Robertas ir žuvo.
  Mardžerė nusišypsojo serui Lorui; tai buvo maloni, pasididžiavimo kupina sesers šypsena.
  — Tavo malonybė labai gera, kad dėl manęs baiminasi, bet brolis puikiai mane saugo.
  „Jok į medžioklę, — gal pusšimtį kartų ragino Robertą Sersėja. — Mano brolis patikimai mane saugo.“ Prisiminusi, ką anksčiau jai sakė Tena, Sersėja staiga prajuko.
  — Tavo malonybė taip žavingai juokiasi. — Ledi Mardžerė atlaidžiai šyptelėjo. — Gal galėčiau sužinoti, iš ko?
  — Sužinosi, — atsakė karalienė, — tikrai sužinosi.

  # Plėšikas

  Būgnai dunksėjo kovos ritmu, o „Geležinė pergalė“ plaukė į priekį ir jos taranas skrodė banguojančius žalius vandenis. Priekyje buvęs mažesnis laivas, irklais įnirtingai taškydamas jūros bangas, mėgino suktis. Ant jo vėliavų išsiuvinėtos rožės plakėsi vėjyje; priekyje ir paskuigalyje buvo matyti po baltą rožę raudoname herbo skyde, o stiebo viršuje — auksinė rožė žaliame kaip žolė fone. „Geležinė pergalė“ su tokia jėga trenkė laivui į šoną, kad išvertė iš kojų bene pusę priešų įgulos. Lūžtančių ir trupančių irklų traškėjimas kapitono ausims atrodė kaip nuostabi muzika.
  Luoktelėjęs per turėklus, jis už nugaros besiplaikstančiu auksaspalviu apsiaustu nušoko ant žemutinio denio. Baltosios rožės ėmė trauktis: vyrai visuomet taip elgdavosi išvydę Viktarioną Greidžojų, ginkluotą, su šarvais ir po krakeno šalmu paslėptu veidu. Jie tvirtai laikė kalavijus, ietis ir kirvius, bet devyni iš dešimties nedėvėjo šarvų, o dešimtas vilkėjo tik marškinius iš susiūtų metalinių žvynų. Jie ne geležiniai, dingtelėjo Viktarionui, jie vis dar bijo nuskęsti.
  — Čiupkite jį! — šūktelėjo vienas iš priešininkų. — Jis vienas!
  — ČIONAI! — riktelėjo Viktarionas. — Ateikite ir nužudykite mane, jei tik galite.
  Iš visų pusių jį apsupo rožių kariai, laikydami rankose pilką plieną, bet jų akyse atsispindėjo siaubas. Jų baimė buvo tokia klaiki, kad Viktarionas, rodės, jautė burnoje jos skonį. Jis ėmė mosuoti kalaviju į kairę ir į dešinę, vienam vyrui nukirto ranką per alkūnę, kitam perskrodė petį. Trečias suvarė savo kirvį į minkštą pušinį Viktariono skydą. Šis trinktelėjo tuo skydu kvailiui į veidą, parvertė, o mėginantį stotis nužudė. Kol Viktarionas, įtempęs visas jėgas, traukė kirvį nužudytajam iš krūtinės, pataikiusi jam į tarpumentę dunkstelėjo ietis. Jausmas buvo toks, tarsi kas būtų patapšnojęs per nugarą. Viktarionas atsisukęs kirviu trenkė ietininkui į galvą ir to smūgio atotranka persidavė jo rankai: jis pajuto, kaip kalavijo plienas skrodžia šalmą, pereina per plaukus ir trupina kaukolę. Ietininkas susvirduliavo, bet geležinis kapitonas ištraukė kirvį ir glebus bei svyruojantis kūnas atatupstas žengė deniu, rodės, veikiau girtas nei miręs.
  Tuo metu paskui jį ant taranuoto laivo denio sulipo kiti geležiniai. Viktarionas išgirdo Vulfą Vienaausį šūktelint ir imantis darbo, žvilgtelėjo į Ragnorą Paiką, vilkintį aprūdijusius šarvinius marškinius, ir pamatė, kaip Nuto Barzdaskučio švystelėtas mėtomasis kirvis, sukdamasis ore, susmigo priešininkui į krūtinę. Viktarionas nukovė dar vieną vyrą, o paskui dar vieną. Būtų nudėjęs ir trečią, bet Ragnoras užbėgo jam už akių.
  — Geras kirtis! — riktelėjo jam Viktarionas.
  Atsisukęs ieškoti dar vienos aukos savo kirviui, kitame denio gale jis pamatė šio laivo kapitoną. Baltas jo apsiaustas buvo nutaškytas šviežiu ir jau sukrešėjusiu krauju, bet Viktarionui nepraslydo pro akis ant krūtinės sukryžiuotos jo rankos ir raudoname herbo fone švytinti balta rožė. Tas pats ženklas buvo ir ant to vyro skydo, tik baltame fone su apvedžiotais raudonais kraštais.
  — Ei, tu! — perrėkdamas kautynių triukšmą sušuko geležinis kapitonas. — Tu, su balta rože! Ar tik nebūsi Pietų Skydo lordas?!
  Priešininkas pakėlė šalmo antveidį ir Viktarionas pamatė jo glotnų bebarzdį smakrą.
  — Jo sūnus ir įpėdinis. Seras Talbertas Seris. O kas tu toks, krakene?
  — Tavo mirtis! — suriaumojo jam Viktarionas.
  Seris šoko jo pasitikti. Jo ilgasis kalavijas buvo iš gero, pilyje kaldinto plieno ir jaunasis riteris puikiai mokėjo juo kautis. Pirmas jo kirtis buvo žemas, bet Viktarionas atrėmė jį kirviu. Antrasis pataikė geležiniam kapitonui į šalmą šiam net nespėjus pakelti skydo. Viktarionas atsakė šoniniu kirvio smūgiu. Tačiau kirviui kelią pastojo Šerio skydas. Orą perskrodė kelios medžio nuoskilos, o garsiai trakštelėjusi balta rožė perskilo išilgai. Ilgasis jaunojo riterio kalavijas vieną, du, tris kartus kirto Viktarionui į šlaunį, ir tris kartus džerkštelėjo atsitrenkęs į šarvų plieną. Vaikinas vikrus, suprato geležinis kapitonas. Jis skydu trenkė Šeriui į veidą ir šis atatupstas žingtelėjo kelis žingsnius link turėklų. Viktarionas užsimojo kirviu ir iš visų jėgų kirto, ketindamas perskrosti vaikiną nuo kaklo iki kirkšnies, bet Seris spėjo atšokti į šalį. Kirvis sutrupino laivo turėklus, vėl pažiro medžio gabalai, o kai Viktarionas pamėgino jį ištraukti, kirvis įstrigo. Jam po kojomis siūbavo denis ir jis suklupo.
  Seras Talbertas nusviedė sulūžusį skydą ir užsimojo kirsti iš viršaus ilguoju kalaviju. Kai Viktarionas kluptelėjo, jo skydas pasislinko ir pridengė jam nugarą. Tad Šerio smūgį jis atrėmė geležiniu kumščiu. Omaro kiautu papuoštas plienas įtrūko ir nuo staiga pervėrusio skausmo Viktarionas sudejavo, bet atsilaikė.
  — Ir aš vikrus, vaikeli, — pasakė jis, ištraukė riteriui iš rankos kalaviją ir sviedė jį į jūrą.
  Seras Talbertas išpūtė akis.
  — Mano kalavijas…
  Viktarionas kraujuojančiu delnu čiupo vaikiną už gerklės.
  — Eik ir jį išsitrauk, — sušvokštė, stumdamas priešininką atatupstą ir versdamas per bortą į krauju pasruvusius jūros vandenis.
  Taip jis laimėjo kelias akimirkas atokvėpio ir spėjo išsilupti kirvį. Baltos rožės neatlaikė geležinės bangos spaudimo. Vieni mėgino sprukti į triumą, kiti garsiai maldavo pasigailėti. Po šarvine pirštine, oda ir omaro kiautu Viktarionas jautė pirštais plūstantį šiltą kraują, bet tai buvo niekis. Prie laivo stiebo gerokas būrys priešų karių, sustoję ratu petys į petį, tebesikovė. Tie bent jau tikri vyrai. Geriau žus, nei pasiduos. Bent keliems iš jų Viktarionas buvo nusiteikęs mielai išpildyti šį norą. Jis kirviu dunkstelėjo į savo skydą ir juos puolė.
  Nuskendęs Dievas nesuteikė Viktarionui Greidžojui galios nei kautis žodžiais karaliaus rinkimuose, nei atsilaikyti prieš neaprėpiamose pelkėse slapta sėlinančius priešus. Štai kam jis išvydo šį pasaulį: stovėti su plieno šarvais, su kruvinu kirviu rankoje ir kiekvienu kirčiu sėti mirtį.
  Jie kapojo Viktarioną iš priekio ir iš užpakalio, bet jų kalavijai tiek tepadarė jam žalos, kiek gluosnio šakelės. Storo Viktariono Greidžojaus antkrūtinio negalėjo įveikti joks kalavijas, be to, jis niekada neduodavo priešams laiko rasti silpnoms vietoms tarp šarvų sujungimų, kur kūną saugojo tik šarviniai marškiniai ir kietinta oda. Viktarioną galėjo pulti trys, keturi ir net penki vyrai — nesvarbu. Pasitikėdamas, kad šarvų plienas apgins jį nuo kitų priešininkų, jis dorodavo juos iš eilės. Kritus vienam vyrui, savo rūstybę Viktarionas nukreipdavo į kitą.
  Paskutinis su juo kautis likęs vyras, matyt, buvo kalvis; jo pečiai buvo kaip buliaus, be to, vienas gerokai raumeningesnis už kitą. Šarvus jam atstojo smeigėmis nusagstyta jūrininko palaidinė ir kietintos odos kepurė. Vienintelio jo kirčio pakako visiškai sutrupinti Viktariono skydui, bet atsakomasis kapitono kirtis perskėlė kalviui galvą pusiau. Ak, kad taip paprasta būtų susidoroti ir su Varnaakiu. Jam ištraukus kirvį, kalvio galva, rodės, sprogo. Į šalis pažiro kaulai ir smegenys, plūstelėjo kraujas, o kūnas griuvo kniūbsčias jam po kojomis. Dabar jau vėlu prašyti pasigailėjimo, pagalvojo Viktarionas, lipdamas per žuvusįjį.
  Per tą laiką denis po kojomis pasidarė slidus, be to, visur kūpsojo krūvos žuvusiųjų arba mirštančiųjų. Jis numetė skydą ir giliai įkvėpė.
  — Lorde kapitone, — išgirdo sakant šalia stovintį Barzdaskutį, — pergalė tavo rankose.
  Jūroje buvo pilna laivų. Vieni degė, kiti skendo, treti buvo sumalti į šipulius. Tarp jų korpusų vanduo atrodė tirštas nelyginant troškinys, jame plūduriavo lavonai, sulūžę irklai ir nuolaužų įsikibę gyvieji. Tolumoje buvo matyti keli pietiečių karo laivai, skubantys grįžti į Manderį. Tegul sprunka, tarė sau Viktarionas, tegul papasakoja, kas čia įvyko. Vyras, kuris pabrukęs uodegą sprunka iš mūšio lauko, jau nebe vyras.
  Besikaunant Viktarionui į akis pateko prakaito ir dabar jas nemaloniai perštėjo. Du irklininkai padėjo atrišti jam krakeno šalmą, kad galėtų jį nusiimti. Viktarionas delnu nusibraukė nuo kaktos prakaitą.
  — Tas riteris, — burbtelėjo jis, — tas riteris su balta rože… Ar kas nors jį ištraukė?
  Jei lordas Seris būtų likęs gyvas, už lordo sūnų iš jo tėvo būtų buvę galima gauti neblogą išpirką. O jei ne iš tėvo, tai iš jo siuzereno Haigardene.
  Tačiau, kai persivertęs per bortą riteris įkrito į vandenį, niekas iš vyrų daugiau jo nematė. Greičiausiai jaunuolis nuskendo.
  — Tegul Nuskendusio Dievo vandenų menėse puotauja taip, kaip kovėsi.
  Nors Skydo salų vyrai vadino save jūrininkais, į jūrą plaukdavo drebėdami iš baimės, o į mūšį stodavo lengvai šarvuoti, nes bijodavo nuskęsti. Jaunasis Seris buvo kitoks. Narsus jaunuolis, pagalvojo Viktarionas, beveik geležinis.
  Užgrobtą laivą jis atidavė Ragnorui Paikui, paskyrė į jį keliolikos vyrų įgulą ir grįžo ant savo „Geležinės pergalės“ denio.
  — Nuimkite belaisviams šarvus, atimkite ginklus ir sutvarstykite žaizdas, — liepė jis Nutui Barzdaskučiui. — Merdėjančius išmeskite į jūrą. Jei kuris nors prašys pasigailėti, perrėžkite gerklę. — Tokius karius Viktarionas niekino; geriau nuskęsti jūros vandenyse nei kraujyje. — Noriu, kad suskaičiuotumėte, kiek laivų užgrobėme ir kiek riterių bei lordų paėmėme į nelaisvę. Ir dar noriu gauti jų vėliavas. — Vieną dieną tas vėliavas jis ketino pasikabinti savo menėje, kad būdamas senas ir paliegęs galėtų prisiminti visus priešus, kuriuos nužudė, kai buvo jaunas ir stiprus.
  — Bus padaryta. — Nutas plačiai nusišypsojo. — Puiki pergalė.
  Kurgi ne, pagalvojo Viktarionas, puiki pergalė Varnaakiui ir jo kerėtojams. Kai šios žinios pasieks Ąžuolų Skydą, kiti kapitonai ir vėl skanduos jo brolio vardą. Euronas suviliojo juos gražbylystėmis ir šypsena, palenkė į savo pusę pažadėjęs apiplėšti pusšimtį tolimų salų; pažadėjęs aukso ir sidabro, puošnių šarvų, lenktų kalavijų paauksuotomis rankenų buožėmis, durklų Valyrijos plieno geležtėmis, dryžuotų tigrų ir dėmėtų kačių kailių, žalsvų mantikorų ir senovinių Valyrijos sfinksų, skrynias muskato riešutų, gvazdikėlių, šafrano, dramblių ilčių ir vienaragių ragų, žalių, oranžinių ir geltonų plunksnų iš Vasaros salų, rietimus puikiausio šilko ir tviskančio aksomo ir vis dėlto… visa tai nieko nereiškė, palyginti su šia pergale. Dabar jis dovanoja tiems kapitonams pergalę ir jie bus Euronui visiškai atsidavę, pagalvojo Viktarionas. Ir pajuto burnoje šleikštulį. Tai buvo mano pergalė, o nėjo. Kur Varnaakis buvo? Tinginiavo Ąžuolų Skydo pilyje? Jis pavogė mano žmoną, užgrobė mano sostą, o dabar savinasi ir mano šlovę.
  Klusnumas Viktarionui Greidžojui buvo savaime suprantamas dalykas; jis nuo mažens buvo klusnus. Augęs savo brolių šešėlyje, jis pareigingai sekė Beilonu, kad ir ką šis darydavo. Vėliau, kai gimė Beilono sūnūs, ilgainiui jis susitaikė su mintimi, kad prisieks ištikimybę tam iš jų, kuris pakeis tėvą ir užims Jūros akmens sostą. Bet Nuskendęs Dievas pasišaukė Beiloną ir jo sūnus į savo vandenų menes, o vadinti „karaliumi“ Eurono nejausdamas kartėlio Viktarionas negalėjo.
  Pūtė gaivus vėjas, o Viktariono troškulys vis stiprėjo. Po mūšio jis visuomet norėdavo vyno. Palikęs Nutą vadovauti ant denio, jis nulipo į kajutę. Ankštos kajutės gale jis rado sudrėkusią ir nuraminti jį pasiruošusią tamsiaveidę moterį; galbūt mūšis ir jai užkaitino kraują? Viktarionas paėmė ją du kartus paeiliui. Kai jiedu baigė, jos krūtys, šlaunys ir pilvas buvo ištepti krauju, tačiau tai buvo Viktariono kraujas, bėgantis iš prakirsto delno. Tamsiaveidė moteris nuplovė jam žaizdą verdančiu actu.
  — Pripažįstu, jo planas geras, — moteriai klūpant priešais jį, tarė Viktarionas. — Dabar, kaip ir seniau, Manderis mums atviras.
  Tai buvo lygumų upė: plati, nesrauni ir klastinga, su visokiomis kliūtimis ir smėlio seklumomis. Dauguma jūrinių laivų nedrįsdavo ja plaukti aukščiau Haigardeno, bet ilglaiviai su maža gramzda pasiekdavo net Kartųjį tiltą. Senovėje geležiniai buriniais laivais drąsiai plaukiodavo upe piešdami Manderio ir jo intakų pakrantėse gyvenusius žmones, kol… žaliarankių karaliai neapginklavo keturiose mažose salelėse prie Manderio žiočių įsikūrusių žvejų ir nepadarė jų savo skydais.
  Praėjo du tūkstančiai metų, tačiau, kaip ir senovėje, uolėtuose krantuose dunksančiuose žvalgybos bokštuose tebebudėjo žilabarzdžiai. Vos išvydę ilglaivius, seniai uždegdavo švyturius atstojančius laužus ir žinia nuskriedavo per kalvas ir salas. „Pavojus! Priešai! Plėšikai! Plėšikai!“ Pamatę aukštumose liepsnojant laužus, žvejai mesdavo tinklus, artojai — plūgus ir griebdavosi kalavijų bei kirvių. Iš pilių, lydimi riterių ir kovų meistrų, atskubėdavo jų lordai. Virš upės nuvilnydavo pučiamų karo ragų gaudesys, sklindantis iš Žaliojo Skydo ir Pilkojo Skydo, Ąžuolo Skydo ir Pietų Skydo, jų lengvi ilglaiviai būdavo išstumiami iš pakrantėse įrengtų ir užmaskuotų apsamanojusių akmeninių pašiūrių, sušvytruodavo irklai, žvejai susiburdavo sąsiauryje, atkirsdavo vandens kelią Manderiu, persekiodavo ir puldinėdavo plėšikus tol, kol pribaigdavo.
  Euronas pasiuntė Torvoldą Rudadantį ir Raudonąjį Irklininką, kad šie su tuzinu greitų ilglaivių plauktų link Manderio aukštupio, o Skydo salų lordai pultų jų persekioti. Tad, kai pasirodė pagrindiniai jo flotilės laivai, ginti salų buvo likusi tik saujelė karių. Geležiniai atplaukė pasinaudoję prasidėjusiu potvyniu, kad per akinamą besileidžiančios saulės spindesį žvalgybos bokštuose budintys žilabarzdžiai pamatytų juos tik tada, kai jau bus per vėlu. Nuo pat Senojo Viko vėjas pūtė jiems į nugaras. Flotilėje tarnaujantys vyrai šnabždėjosi, kad tuo pasirūpino ne kas kitas, o Eurono burtininkai, ir kad Varnaakis numaldė Audros dievą kraujo auka. Kitaip argi būtų drįsęs plaukti taip toli į vakarus, užuot kaip visada laikęsis netoli pakrančių?
  Geležiniai užtraukė savo lengvus ilglaivius ant žvirgždėto upės kranto ir išsibarstė skaisčiai raudonoje saulėlydžio šviesoje su žybsinčiais plieno kalavijais rankose. Tuo metu aukštumose jau liepsnojo laužai, bet griebtis ginklų beveik nebuvo kam. Pilkasis Skydas, Žaliasis Skydas ir Pietų Skydas pasidavė dar saulei nepatekėjus. Ąžuolo Skydas išsilaikė pusę dienos ilgiau. O Keturių Skydų salų vyrus, nustojusius persekioti Torvoldą ir Raudonąjį Irklininką ir pasukusius atgal, prie Manderio žiočių pasitiko Geležinė flotilė.
  — Viskas klostėsi taip, kaip sakė Euronas, — tarė Viktarionas tamsiaveidei moteriai, linine skiaute tvarstančiai jam plaštaką. — Ko gero, jo burtininkai tai numatė. — Kvelonas Romusis puse lūpų prasitarė, jog „Tyloje“ Euronas turėjo juos tris. Tie burtininkai buvo keisti ir varė siaubą, bet Varnaakis buvo pavertęs juos vergais. — Ir vis dėlto jam reikia, kad už jį kaučiausi, — kandžiai pridūrė Viktarionas. — Burtininkai — puiki ir didelė pagalba, tačiau karai laimimi krauju ir plienu. — Nuo acto sužeistą plaštaką skaudėjo labiau nei pirma. Jis nustūmė moterį ir rūsčiai šaudydamas akimis sugniaužė delną. — Atnešk man vyno.
  Jis gėrė tamsoje, galvodamas apie brolį. Jei smogsiu ne savo rankomis, ar vis tiek būsiu karaliaus žudikas? Viktarionas nebijojo jokio vyro, bet Nuskendusio Dievo prakeiksmas vertė jį susimąstyti. Jei mano liepiamas jį nužudys kas nors kitas, ar jo kraujas vis tiek kris ant mano rankų? Eironas Šlapiagalvis būtų žinojęs, ką atsakyti, bet žynys buvo grįžęs į Geležies salas, vis dar tikėdamasis įkalbėti geležinius sukilti prieš naująjį karalių. Nutas Barzdaskutys gali nuskusti žmogui barzdą mėtydamas svaidomąjį kirvį iš dvidešimties jardų. Ir nė vienas iš Eurono mišrūnų negalėtų atsilaikyti prieš Vulfą Vienaausį arba Andriką Rūstųjį. Bet kuris iš jųdviejų galėtų tai padaryti. Ir vis dėlto Viktarionas suprato, kad tai, ką žmogus gali padarytu ir tai, ką jis padarys, yra du visiškai skirtingi dalykai.
  — Šventvagiškos Eurono kalbos mums visiems užtrauks Nuskendusio Dievo rūstybę, — dar Senajame Vike išpranašavo Eironas. — Turime jį sustabdyti, broli. Juk mūsų gyslomis tebeteka Beilono kraujas, tiesa?
  — Ir jo gyslomis teka tas pats kraujas, — atsakė Viktarionas. — Ir man nepatinka, kad Euronas yra karalius. Jis buvo išrinktas per tavo sušauktus karaliaus rinkimus ir savo rankomis uždėjai jam ant galvos jūros išplukdyto medžio karūną!
  — Uždėjau jam karūną, — linktelėjo žynys, o jo plaukuose varvėjo permirkę jūrų dumbliai, — bet mielai vėl nuimčiau ir karūnuočiau tave. Tik tu pakankamai stiprus jam pasipriešinti.
  — Jį iškėlė Nuskendęs Dievas, — priekaištingai tarė Viktarionas. — Tegul Nuskendęs Dievas jį ir nukarūnuoja.
  Eironas pervėrė brolį grėsmingu žvilgsniu — sklido kalbos, kad tas žvilgsnis apnuodija šulinius ir palieka moteris nevaisingas.
  — Tuomet ne dievas kalbėjo. Visi žino, kad Euronas tame savo raudoname laive turi burtininkų ir juodųjų magų. Jie mus užbūrė, kad negirdėtume jūros. Visos tos kalbos apie drakonus kapitonams ir karaliams apsuko galvas.
  — Taip, apsuko galvas. Be to, jie išsigando to rago. Juk girdėjai jo garsą. Bet dabar tai nesvarbu. Euronas — mūsų karalius.
  — Ne mano, — paprieštaravo žynys. — Nuskendęs Dievas padeda narsiems vyrams, o ne tiems, kurie artėjant audrai slepiasi triume. Jei tu nepasirūpinsi pašalinti Varnaakio iš Jūros akmens sosto, tai teks padaryti man pačiam.
  — Kaip? Neturi nei laivų, nei kalavijuočių.
  — Bet turiu balsą, — atsakė žynys, — be to, dievas su manimi. Manyje slypi jūros galia, prieš kurią Varnaakis negali tikėtis atsilaikysiąs. Tiesa, susidūrusios su kalnu bangos dūžta, bet jos nesiliauja plūdusios viena po kitos ir pagaliau toje vietoje, kur kadaise dunksojo kalnas, lieka tik nugludinti akmenukai. O netrukus ir akmenukai nuplaunami ir amžiams nugula jūros dugne.
  — Akmenukai? — niūriai burbtelėjo Viktarionas. — Išprotėjai, jei manai, kad nuversi nuo sosto Varnaakį kalbomis apie bangas ir akmenukus.
  — Tos bangos simbolizuoja geležinius, — paaiškino Šlapiagalvis. — Ne kilmingieji ir lordai, o paprasti žmonės: žemdirbiai ir žvejai. Kapitonai ir karaliai iškėlė Euroną, o paprasti žmonės turi jį nuversti. Keliausiu į Didįjį Viką, į Harlus, į Orkmontą, net į Paiką. Mano žodžius turi išgirsti kiekvienas miestelis ir kaimas. Bedievis negali sėdėti Jūros akmens soste!
  Jis papurtė gauruotą galvą ir žengė į naktį. Kitą dieną, saulei patekėjus, Eirono Greidžojaus Senajame Vike jau nebuvo. Net jo skendę vyrai nežinojo, kur jis. Jie papasakojo, kad sužinojęs šią naujieną Varnaakis tik nusijuokė.
  Tačiau, nors žynys dingo, siaubą keliantys jo įspėjimai liko tvyroti ore. Staiga Viktarionas prisiminė ir Beiloro Blektaido žodžius: „Beilonas buvo pamišęs, Eironas yra beprotis, o Euronas — didžiausias beprotis iš jų visų.“ Pasibaigus karaliaus rinkimams, jaunasis lordas iškėlė bures ir mėgino plaukti namo, nesutikęs pripažinti Eurono savo siuzerenu. Tačiau Geležinė flotilė užtvėrė įlanką — įprotis paklusti buvo įaugęs Viktarionui Greidžojui į kraują, o Euronui ant galvos buvo uždėta jūros išmesto medžio karūna. „Nakties skraiduolis“ buvo sulaikytas, o lordas Blektaidas sukaustytas grandinėmis ir nuvestas pas karalių. Eurono nebyliai ir mišrūnai sukapojo jį į septynis gabalus ir paaukojo septyniems žaliosios žemės dievams, kuriuos Blektaidas garbino.
  Atsidėkodamas už ištikimą tarnybą, ką tik karūnuotas karalius davė Viktarionui tamsiaveidę moterį, atimtą iš kažkokio į Lysą plaukusio vergų pirklio. „Tavo išėdų man nereikia“, — pašaipiai atšovė karaliaus brolis, bet kai Varnaakis pasakė, girdi, jei jis moters nepaims, jos laukia mirtis, Viktarionas nusileido. Moteris buvo netekusi liežuvio, bet šiaip nenukentėjusi, be to, ir graži, ruda kaip aliejumi įtrintas tikmedis oda. Bet kartais, žiūrėdamas į ją, Viktarionas nejučia prisimindavo pirmą moterį, brolio jam duotą tam, kad taptų vyru.
  Viktarionas norėjo dar kartą paimti tamsiaveidę moterį, bet pasijuto nepajėgus.
  — Atnešk dar vieną odmaišį vyno, — liepė jis, — o tada išeik.
  Kai ji grįžo nešina odmaišiu rūgštaus raudonojo, kapitonas pasiėmė vyną ant denio, kur galėjo įkvėpti tyro jūros oro. Pusę odmaišio jis išgėrė, o kitą pusę išpylė į jūrą už visus žuvusius vyrus.
  „Geležinė pergalė“ dar valandų valandas suposi ant bangų prie Manderio žiočių. Didžiajai daliai Geležinės flotilės laivų išplaukus į Ąžuolo Skydą, Viktarionas pasiliko „Sielvartą“, „Lordą Dagoną“, „Geležinį vėją“ ir „Mergelės pražūtį“, kad turėtų ariergardą. Jie ištraukė iš jūros likusius gyvuosius ir matė, kaip pamažu, tempiamas žemyn laivo, kurį jis taranavo, duženų, skęsta „Kietarankis“. Laivui panirus po vandeniu, Viktarionas sulaukė prašyto atsakymo. Jis prarado šešis laivus, o užgrobė trisdešimt aštuonis.
  — Pakaks, — tarė jis Nutui. — Prie irklų. Grįžtame į lordo Heveto miestą.
  Irklininkai susėdo į savo vietas ir laivai pajudėjo link Ąžuolo Skydo, o geležinis kapitonas vėl grįžo į savo kajutę.
  — Galėčiau jį nužudyti, — tarė jis tamsiaveidei moteriai, — nors nužudyti karalių — sunki nuodėmė, o nužudyti brolį — dar sunkesnė. — Jis suraukė antakius. — Aša turėjo savo balsą atiduoti man.
  Argi ji galėjo tikėtis pelnyti kapitonų ir karalių palankumą, atgabenusi pušų kankorėžių ir ropių? Jos gyslomis teka Beilono kraujas, bet… ji vis tiek moteris. Po karaliaus rinkimų ji pabėgo. Tą vakarą, kai Euronui ant galvos buvo uždėta jūros bangų išmesto medžio karūna, ji su savo įgula kažkur dingo. Giliai širdyje Viktarionas dėl to džiaugėsi. Jei mergina dar turi bent kiek sveiko proto, tai ištekės už kokio nors šiaurės lordo ir gyvens jo pilyje, kuo toliau nuo jūros ir Eurono Varnaakio.
  — Lorde kapitone, lordo Heveto miestas! — riktelėjo irklininkas.
  Viktarionas atsistojo. Vynas šiek tiek numalšino tvinksinčios plaštakos skausmą. Galbūt jis paprašys Heveto meisterio apžiūrėti žaizdą, jei tik tas vyras nebus nužudytas. Laivams apiplaukiant kyšulį, Viktarionas užlipo ant denio. Prie uosto ant kalvos dunksanti lordo Heveto pilis priminė jam Lanisportą, nors šis miestas buvo du kartus didesnis. Už uosto vartų jūros bangas skrodė dvi dešimtys ilglaivių, ant kurių burių vėjo plakami plaikstėsi auksiniai krakenai. Dar šimtai laivų stovėjo prie gargžduoto kranto ir buvo prišvartuoti prie visą uostą juosiančios krantinės. Prie akmeninės krantinės stovėjo trys dideli ir keliolika mažesnių laivų, į kuriuos buvo kraunamas grobis ir maisto atsargos. Viktarionas įsakė „Geležinei pergalei“ nuleisti inkarą.
  — Ir paruoškite valtį, — pridūrė jis.
  Priplaukus arčiau pasirodė, kad mieste tvyro keista tyla. Kaip buvo galima spręsti iš išlaužtų durų ir sukapotų langinių, dauguma krautuvių ir namų buvo apiplėšti, bet sudeginta tik septa. Gatvėse tysojo daugybė lavonų ir kiekvieną jų buvo apspitęs pulkas maitlesių varnų. Tarp jų vaikščiojo būriai gyvų likusių miestiečių paniurusiais veidais, jie vaikė juodus paukščius ir metė žuvusiųjų kūnus į vežimo galą laidoti. Vien pagalvojęs apie tai, Viktarionas pajuto stiprų šleikštulį. Jokiam tikram jūros sūnui nebūtų patikę pūti po žeme. Kaip jis rastų Nuskendusio Dievo vandenų menes, kuriose galėtų amžinai gerti ir puotauti?
  Tarp kitų laivų, pro kuriuos jie praplaukė, buvo ir „Tyla“. Viktariono žvilgsnis užkliuvo už geležinio papuošimo laivo priekyje — mergelės be burnos, vėjo draikomais plaukais ir ištiesta ranka. Rodės, savo perlamutrinėmis akimis statula jį seka. Ji turėjo burną kaip ir kitos moterys, bet Varnaakis ją užsiuvo.
  Artėjant prie kranto, Viktarionas atkreipė dėmesį į virtinę moterų ir vaikų, išsirikiavusių ant vieno iš didelių prekybinių laivų denio. Kai kuriems už nugarų buvo surištos rankos ir visiems be išimties ant kaklo užnertos kanapinių virvių kilpos.
  — Kas jie tokie? — paklausė jis vyrų, padėjusių pririšti jų laivą.
  — Našlės ir našlaičiai. Jie bus parduoti į vergiją.
  — Parduoti? — Geležies salose vergų nebuvo, tik pavergtieji. Jie privalėjo tarnauti, bet nebuvo laikomi kilnojamuoju turtu. Jų vaikai gimdavo laisvi, kol būdavo atiduodami Nuskendusiam Dievui. Be to, pavergtieji niekada nebūdavo perkami arba parduodami už auksą. Už pavergtuosius vyrai mokėdavo geležinę kainą, kitaip jų išvis neturėdavo. — Jie turėtų tapti pavergtaisiais arba sūriosiomis žmonomis, — papriekaištavo Viktarionas.
  — Taip įsakė karalius, — paaiškino vienas iš vyrų.
  — Stipresnis visuomet atima iš silpnesnio tai, ką šis turi, — įsiterpė Nutas Barzdaskutys. Pavergtieji ar vergai — nedidelis skirtumas. Tų moterų vyrai negali jų apginti, tad dabar jos priklauso mums ir galime su jomis elgtis kaip panorėję.
  Tai prieštarauja Senajai Tvarkau būtų galėjęs pasakyti Viktarionas, bet tam nebuvo laiko. Žinia apie pasiektą pergalę jį aplenkė ir vyrai būriavosi norėdami jį pasveikinti. Viktarionas leido jiems pataikauti, kol vienas iš jų nepradėjo liaupsinti Eurono drąsos.
  — Drąsu yra išplaukti į atvirą jūrą, kai laivo nematyti nuo kranto, kad žinia, jog atplaukiame, nepasiektų tų salų anksčiau, nei prie jų pasirodome, — suniurnėjo jis, — bet perplaukti pusę pasaulio medžiojant drakonus — tai ne drąsa, o visai kas kita.
  Ir, nelaukęs atsakymo, Viktarionas prasibrovė pro minią ir patraukė į pilį.
  Lordo Heveto pilis buvo nedidelė, bet stipri, storomis sienomis, geležinėmis smeigėmis kaustytais ąžuoliniais vartais, primenančiais senąjį jo giminės ženklą: geležinėmis smeigėmis nusagstytą ąžuolinį herbo skydą pablukusiame mėlyname ir baltame fone. Bet virš žaliomis čerpėmis dengtų bokštų stogų dabar plaikstėsi Greidžojų giminės vėliava su krakenu, o didžiuosius vartus jie rado išlaužtus ir sudegintus. Ant apsauginio pylimo vaikščiojo ietimis ir kirviais ginkluoti geležiniai ir keli Eurono mišrūnai.
  Kieme Viktarionas sutiko Goroldą Gudbrolį ir senąjį Dramą, tyliai besišnekučiuojančius su Rodriku Hariu. Pamatęs juos, Nutas Barzdaskutys šūktelėjo:
  — Skaitytojau, kodėl tavo veidas toks ištįsęs? Be reikalo būgštavai. Pasiekėme pergalę ir grobis — mūsų!
  Lordas Rodrikas kreivai šyptelėjo.
  — Kalbi apie šias uolas? Visos šios keturios salos neprilygsta Hariui. Mes gavome akmenų, medžių, pigių niekučių ir pelnėme Tairelių giminės priešiškumą.
  — Rožių? — nusijuokė Nutas. — Ką blogo rožė gali padaryti krakenui? Atėmėme jų skydus ir sutrupinome juos į šipulius. Kas juos dabar gins?
  — Haigardenas, — atsakė Skaitytojas. — Netrukus prieš mus bus sutelkta visa Žemupio kariuomenė, Barzdaskuty, ir tada įsitikinsi, jog kai kurios rožės su aštriais spygliais.
  Uždėjęs plaštaką ant savo Raudonojo Lietaus rankenos buožės, Dramas pritariamai linktelėjo.
  — Lordas Tarlis turi didįjį kalaviją, vadinamą Širdžių Pražūtimi, nukaldintą iš Valyrijos plieno, ir jis nuolat joja lordo Tairelio kariuomenės avangarde.
  Viktarionas pajuto kovos alkį.
  — Tegul ateina. Jo kalavijas atiteks man, kaip kadaise tavo proseneliui atiteko Raudonasis Lietus. Tegul jie visi ateina ir atsiveda Lanisterius. Sausumoje liūtas gal ir nuožmus, bet jūroje valdžia priklauso krakenui.
  Jis būtų nepagailėjęs pusės dantų už galimybę išmėginti savo kirvį prieš Karalžudį arba Gėlių riterį. Tokia kova jam buvo suprantama. Karalžudys buvo prakeiktas dievų ir žmonių, o karys — vertinamas ir gerbiamas.
  — Nebijok, lorde kapitone, — tarė Skaitytojas. — Jie ateis. Jo malonybė to trokšta. Kitaip kam būtų įsakęs mums paleisti į laisvę visus Heveto varnus?
  — Per daug skaitai ir per mažai kauniesi, — pareiškė Barzdaskutys. — Kraujas tavo gyslose pavirto į pieną.
  Tačiau Skaitytojas apsimetė tų žodžių negirdėjęs.
  Įžengęs į vidų, menėje Viktarionas rado triukšmingą puotą. Stalai buvo apsėsti geležinių, — geriančių, šūkaujančių, besistumdančių, besigiriančių, kiek vyrų nužudė, kokius žygius atliko ir kiek grobio prisiplėšė. Dauguma buvo tuo laimikiu pasipuošę. Kairiarankis Lukas Kodas ir Kvelonas Romusis buvo nuplėšę nuo sienų gobelenus ir apsisiautę jais tarsi apsiaustais. Germundas Botlis ant paauksuoto Lanisterio antkrūtinio buvo pasikabinęs perlų ir granatų vėrinį. Andrikas Rūstusis klūpčiodamas vaikštinėjo su dviem jam į parankes įsikibusiomis moterimis; nors jis ir dabar buvo rimtas, bet ant kiekvieno piršto mūvėjo po žiedą. Be to, kapitonai valgė ne iš dubenėlių, išskobtų iš senos sužiedėjusios duonos, o iš gryno sidabro lėkščių.
  Nutas Barzdaskutys apsidairė ir jo veidą apniaukė pyktis.
  — Varnaakis siunčia mus į jūrą tvarkytis su ilglaiviais, o jo žmonės tuo metu užima pilis, kaimus, susižeria visą grobį ir pasiima moteris. O ką palieka mums?
  — Mums atiteko šlovė.
  — Šlovė gerai, — linktelėjo Nutas, — bet auksas — dar geriau.
  Viktarionas gūžtelėjo.
  — Varnaakis sako, kad turėsime visą Vesterosą. Arborą, Senmiestį, Haigardeną… ten ir rasi savo auksą. Bet gana tų šnekų. Aš alkanas.
  Pagal prigimtinę teisę Viktarionui priklausė vieta ant pakylos, bet jam nepatiko valgyti kartu su Euronu ir jo pakalikais. Tad jis rado sau vietą šalia Ralfo Luošio, „Lordo Kvelono“ kapitono.
  — Puiki pergalė, lorde kapitone, — pagyrė jį Luošys. — Lordo verta pergalė. Sala turėtų priklausyti tau.
  Lordas Viktarionas. Taigi… Kodėl ne? Tiesa, tai toli gražu ne Jūros akmens sostas, bet vis šis tas.
  Kitoje stalo pusėje sėdėjo Hotas Harlas, čiulpdamas nuo kaulo mėsą. Švystelėjęs kaulą, jis pasilenkė prie Viktariono.
  — Riteriui atiteks Pilkasis Skydas. Mano pusbroliui. Girdėjai?
  — Ne. — Viktarionas apsižvalgė po menę ir pamatė serą Harasą Harlą, sėdintį ir geriantį vyną iš auksinės taurės; jis buvo aukštas vyras pailgo ir rimto veido. — Kodėl Euronas turėtų atiduoti jam salą?
  Hotas pakėlęs atkišo tuščią taurę ir išblyškusi jauna moteris mėlyno atlaso suknia, papuošta paauksuotais nėriniais, pripylė ją vyno.
  — Riteris vienas užėmė Grimstoną. Įbedė savo vėliavos kotą į žemę prie pilies sienų ir iškvietė į dvikovą Grimus. Iš pradžių išėjo kautis vienas, paskui kitas, tada trečias… Jis visus juos nukovė… na, beveik nukovė, mat du patys pasidavė. Kai Riteris patiesė septintą vyrą, lordo Grimo septonas nusprendė išgirdęs dievų žodį ir atidavė pilį. — Hotas nusijuokė. — Jis taps Pilkojo Skydo lordu ir mielai šį titulą priims. Dabar, kai jis pasitrauks, Skaitytojo įpėdiniu tapsiu aš. — Jis dunkstelėjo taurę sau į krūtinę. — Aš, Hotas Kuprius, Hario lordas.
  — Sakai, patiesė septynis…
  Viktarionas pasvarstė, ar Haraso Sutema atsilaikytų prieš jo kirvį. Jis dar niekada nebuvo kovęsis su vyru, ginkluotu kalaviju iš Valyrijos plieno, nors, kai abu buvo jauni, Harasą Harlą buvo ne kartą nugalėjęs. Vaikystėje Harlas artimai draugavo su vyriausiu Beilono sūnumi Rodriku, žuvusiu prie Sigardo sienų.
  Puota buvo puiki. Liejosi pats geriausias vynas, buvo patiekta keptos jautienos, — pusžalės ir sultingos, — taip pat įdarytų ančių ir kubilai šviežių krabų. Be to, lordui kapitonui nepraslydo pro akis, kad patarnaujančios moterys vilki plonos vilnos ir prabangaus aksomo suknias. Viktarionas palaikė jas ledi Hevet ir jos damų drabužiais apsitaisiusiomis indų plovėjomis, bet netrukus Hotas jam paaiškino, kad tai ir yra ledi Hevet bei jos damos. Varnaakis linksminosi liepęs joms patarnauti prie stalo ir pilstyti vyną. Jų buvo astuonios: pati ledi, vis dar graži, nors jau apkūnoka, ir septynios jaunesnės moterys nuo dvidešimt penkerių iki dešimties metų, jos dukterys ir marčios.
  Lordas Hevetas sėdėjo įprastoje vietoje, ant pakylos, apsivilkęs geriausiais drabužiais su išsiuvinėtu jo giminės ženklu. Jo rankos ir kojos buvo pririštos prie krėslo, o į burną įgrūstas didelis baltas ridikas, kad negalėtų kalbėti, nors… jis viską matė ir girdėjo. Varnaakis buvo įsitaisęs garbės svečiui skirtoje vietoje, lordui iš dešinės. Jam ant kelių sėdėjo graži, krūtinga, septyniolikos ar aštuoniolikos metų mergina, — basa, susitaršiusiais plaukais, rankomis apsivijusi Euronui kaklą.
  — Kas ji? — paklausė Viktarionas šalia sėdinčių vyrų.
  — Jo šviesybės lordo nesantuokinė duktė, — nusijuokė Hotas. — Prieš Euronui užimant pilį, ji buvo verčiama patarnauti prie stalo ir valgyti virtuvėje kartu su tarnaitėmis.
  Euronas priglaudė pamėlynijusias lūpas jai prie kaklo, o mergina sukikeno ir kažką pašnabždėjo jam į ausį. Jis šypsodamasis dar kartą pabučiavo jai kaklą. Tose vietose, kur Euronas ją bučiavo, šviesi merginos oda buvo nusėta raudonomis žymėmis, kurios ant kaklo ir pečių atrodė nelyginant rožiniai karoliai. Ji vėl kažką pašnabždėjo į ausį, ir šį kartą Varnaakis nusijuokė garsiai, o tada dunkstelėjo vyno taure į stalą prašydamas tylos.
  — Gerosios moterys! — šūktelėjo jis kilmingoms tarnaitėms. — Falijai neramu dėl jūsų puikiųjų suknių. Ji nenori, kad suknios būtų išteptos taukais, vynu ir nešvarių jas grabaliojančių vyrų pirštų, mat pažadėjau jai, kad puotai pasibaigus galės iš jūsų spintų išsirinkti sau drabužius. Tad bus geriausia, jei suknias nusivilksite.
  Didžiojoje menėje nugriaudėjo juokas, o lordas Hevetas taip sodriai išraudo, kad Viktarionui dingtelėjo, jog jam tuoj sprogs galva. Moterims neliko nieko kita, tik paklusti. Jauniausioji pravirko, bet motina mergaitę paguodė ir padėjo atsirišti nugaros raištelius. Nusirengusios jos vėl ėmėsi darbo: vaikštinėjo tarp stalų nešinos vyno pilnais siaurakakliais ąsočiais ir pildė kiekvieną išgertą taurę, tik dabar visos buvo nuogos.
  Jis žemina Hevetą, kaip kadaise žemino maney pagalvojo kapitonas prisiminęs, kaip mušama kūkčiojo jo žmona. Jis žinojo, kad Keturių Skydų vyrai dažnai vesdavo saviškių dukteris, kaip ir geležiniai. Viena iš šių prie stalo patarnaujančių moterų galėjo būti net sero Talberto Šerio žmona. Nukauti priešą buvo viena, o jį pažeminti — visai kas kita. Viktarionas sugniaužė kumštį. Toje vietoje, kur kraujas iš žaizdos prasisunkė per lininį tvarstį, buvo matyti raudona dėmė.
  Ant pakylos sėdintis Euronas nustūmė nuo kelių savo suskretėlę merginą ir užlipo ant stalo. Kapitonai ėmė bilsnoti taures į stalus ir trypti kojomis.
  — EURONAS! — šaukė jie. — EURONAS! EURONAS! EURONAS!
  Tai buvo dar vieni karaliaus rinkimai.
  — Prisiekiau duoti jums Vesterosą, — nutilus triukšmui prabilo Varnaakis, — ir štai pajutote jo skonį. Tai tik trupinėlis, ne daugiau… bet puotausime iki nakties! — Skaisčiai liepsnojo sienų laikikliuose įstatyti deglai, o jo veidas blizgėjo — ir melzganos lūpos, ir žydros akys, ir visa kita. — Ką krakenas pačiumpa, to nepaleidžia. Kadaise šios salos priklausė mums ir dabar jas susigrąžinome, bet… mums reikia stiprių vyrų, kad išlaikytume jose valdžią. Tad stokis, Harasai Harlai, Pilkojo Skydo lorde. — Riteris atsistojo, uždėjęs ranką ant mėnulio akmenimis papuoštos Sutemos rankenos buožės. — Stokis, Andrikai Rūstusis, Pietų Skydo lorde. — Andrikas atstūmė abi savo moteris ir nerangiai atsistojo tarsi staiga iš jūros iškilęs kalnas. — Stokis, Maronai Volmarkai, Žaliojo Skydo lorde. — Volmarkas, bebarzdis šešiolikos metų jaunuolis, suglumęs atsistojo — atrodė lyg triušių lordas. — Stokis, Nutai Barzdaskuty, Ąžuolo Skydo lorde.
  Nutas žvelgė nepatikliai, tarsi baimindamasis, jog tapo žiaurios pajuokos objektu.
  — “Lorde“? — dusliai pakartojo jis.
  Viktarionas tikėjosi, kad Varnaakis lordais paskelbs sau artimus vyrus — Akmeninę Ranką, Raudonąjį Irklininką ir Kairiarankį Luką Kodą. Karalius turi būti dosnus, mėgino įsikalbėti Viktarionas, bet giliai širdyje girdėjo šnabždant ir kitą balsą. Eurono dovanos pavojingos. Truputį pagalvojus, jam viskas tapo aišku kaip ant delno. Riteris yra Skaitytojo pasirinktas įpėdinis, Andrikas Rūstusis — tvirta dešinioji Danstano Dramo ranka. Volmarkas — dar nepatyręs jaunuolis, bet jo gyslomis iš motinos pusės teka Juodojo Hareno kraujas. O Barzdaskutys…
  Viktarionas stvėrė jam už dilbio.
  — Atsisakyk!
  Nutas pažvelgė į Viktarioną, tarsi šis būtų išprotėjęs.
  — Atsisakyti? Atsisakyti žemių ir lordo titulo? Ar tu pakelsi mane į lordus?
  Jis piktai ištraukė ranką ir atsistojo mėgaudamasis džiugiais sveikinimais.
  O dabar Euronas dar vagia ir mano vyrus, pagalvojo Viktarionas.
  Karalius Euronas šūktelėjo ledi Hevet atnešti pilną taurę vyno ir iškėlė ją aukštai virš galvos.
  — Kapitonai ir karaliai, pakelkite taures į Keturių Skydų lordų sveikatą!
  Viktarionas išgėrė kartu su visais. Iš priešo atimtas vynas — pats saldžiausias. Kažkada kažkas jam taip sakė. Jo tėvas arba brolis Beilonas. Vieną, gražią dieną gersiu tavo vyną, Vornaaki, ir atimsiu iš tavęs viską, kas tau brangu. Tik ar Euronas apskritai ką nors brangino?
  — Rytoj vėl ruošiamės išplaukti, — kalbėjo karalius. — Vėl prisipilkite statines šaltinio vandens, paimkite visus grūdus, visas iki vienos statines jautienos ir tiek avių ir ožkų, kiek laivuose telpa. Sužeistieji, kuriems pakaks jėgų irkluoti, sės prie irklų. Kiti tegul lieka čia ir padeda naujiesiems lordams išlaikyti šiose salose valdžią. Torvaldas ir Raudonasis Irklininkas netrukus grįš ir pargabens daugiau maisto. Plaukiant į rytus, mūsų deniai dvoks kiaulėmis ir vištomis, bet grįšime su drakonais.
  — Kada? — nuskambėjo lordo Rodriko balsas. — Kada mes grįšime, tavo malonybe? Po metų? Po trejų? Po penkerių? Tavo drakonai — kitame pasaulio krašte, o čia artinasi ruduo. — Skaitytojas žingtelėjo į priekį ir išvardijo visus pavojus: — Redvaino sąsiaurį saugo karo laivai. Dorno pakrantė — skurdi ir išdžiūvusi, ten keturi šimtai lygų sūkurių, uolų, nematomų smėlio seklumų ir vos viena kita vieta, kur galima saugiai priplaukti prie kranto. Už jos mūsų laukia Brastos Akmenys su audromis bei lysiečių ir myriečių piratų irštvomis. Jei išplauks tūkstantis laivų, trys šimtai gal ir pasieks kitą Siaurosios jūros krantą, tik… kas iš to? Nei Lysas, nei Volantis nepasitiks mūsų išskėstomis rankomis. Kur rasi šviežio vandens ir maisto? Pirma audra išblaškys mus po pusę pasaulio.
  Melzganas Eurono lūpas iškreipė šypsena.
  — Aš pats esu audra, milorde. Pirma ir paskutinė audra. Su „Tyla“ buvau leidęsis į ilgesnes ir gerokai pavojingesnes keliones nei ši. Ar jau pamiršai? Perplaukiau Ūkanų jūrą ir mačiau Valyriją.
  Visi žinojo, kad Valyrija tebebuvo Pražūties valdžioje. Jūros vandenys buvo karšti ir garavo, o sausumoje viešpatavo demonai. Sklido kalbos, jog kiekvieno jūreivio, bent akies krašteliu pažvelgusio į virš bangų iškilusius liepsnojančius Valyrijos kalnus, laukia siaubinga mirtis, bet Varnaakis ten nukeliavo ir grįžo gyvas.
  — Tikrai matei? — labai tyliai paklausė Skaitytojas.
  Šypsena Eurono veide pranyko.
  — Skaitytojau, — mirtinoje tyloje tarė jis, — bus geriau, jei nosį ir toliau laikysi įkišęs į knygas.
  Viktarionas pajuto, kad menėje įsivyravo nejauki tyla. Jis pakilo nuo stalo.
  — Broli, — sududeno jis, — tu neatsakei į Hario klausimą.
  Euronas gūžtelėjo.
  — Vergų kaina kyla. Parduosime juos Lyse ir Volantyje. Gavę už juos pinigų ir atsigabenę čia prisiplėštą grobį, turėsime užtektinai aukso nusipirkti maisto atsargoms.
  — Ar mes jau vergų pirkliai? — nustebo Skaitytojas. — Ir dėl ko jais tapome? Dėl drakonų, kurių čia niekas kaip gyvas nematė? Ar dėl girto jūreivio fantazijų mums verta trenktis į kitą pasaulio kraštą?
  Jo žodžius palydėjo pritariamas murmesys.
  — Vergų įlanka per toli! — šūktelėjo Ralfas Luošys.
  — Ir per arti Valyrijos! — pritarė jam Kvelonas Romusis.
  Fralegas Stiprusis pridūrė:
  — O Haigardenas arti. Sakyčiau, drakonų reikėtų pasižvalgyti tenai. A uksinių drakonų!
  Alvinas Šarpas pritarė:
  — Kam plaukti per visą pasaulį, jei Manderis — po nosimi?
  Nuo stalo pakilo ir Raudonasis Ralfas Stounhauzas.
  — Senmiestis turtingesnis, o Arbore — dar daugiau gėrybių. Redvaino flotilė išplaukusi. Pakaks ištiesti ranką ir nuskinsime labiausiai prinokusį Vesteroso vaisių.
  — Vaisių? — Karaliaus akis atrodė labiau juoda nei mėlyna. — Tik bailys gvelbia vaisių, kai gali užgrobti visą sodą.
  — Norime Arboro, — pasakė Raudonasis Ralfas, o kiti vyrai jam triukšr mingai pritarė.
  Varnaakis tų šūkavimų net nesiteikė klausytis. Jis nušoko nuo stalo, čiupo už rankos savo merginą ir išsitempė ją iš menės.
  Spruko kaip šuo. Eurono pozicijos Jūros akmens soste jau neatrodė tokios tvirtos kaip prieš kelias minutes. Į Vergų įlanką jie paskui Euroną neseks. Galbūt jie nėra tokie šunyčiai ir kvailiai, kokiais juos laikiau? Ši mintis teikė tiek daug vilties, kad Viktarionas turėjo už ją išgerti. Jis iki dugno išlenkė taurę vyno su Barzdaskučiu norėdamas parodyti, kad nepavydi jam lordo titulo, nors ir gauto iš Eurono rankų.
  Lauke leidosi saulė. Už sienų tirštėjo sutemos, bet viduje raudona liepsna degė deglai, o jų skleidžiami dūmai telkėsi viršuje, po gegnėmis tarsi pilkas debesis. Apgirtę vyrai ėmė šokti pirštų šokį. Paskui Kairiarankis Lukas Kodas staiga nusprendė, kad nori vienos iš lordo Heveto dukterų, ir paėmė ją tiesiog pasiguldęs ant stalo, jos seserims garsiai klykiant ir kūkčiojant.
  Viktarionui kažkas patapšnojo per petį. Jam už nugaros stovėjo vienas iš Eurono mišrūnų sūnų, dešimties metų berniukas vešliais švelniais plaukais ir purvo spalvos oda.
  — Mano tėvas nori su tavimi pasikalbėti.
  Viktarionas svirduliuodamas atsistojo. Jis buvo tvirtas, augalotas vyras ir vyno galėjo išgerti daug, bet šį kartą vis dėlto truputį padaugino. Užmušiau ją savo rankomis, dingtelėjo jam, bet Varnaakis nužudė ją anksčiau, kai į ją įsiskverbė. Neturėjau kitos išeities. Jis nusekė paskui nesantuokinį Eurono sūnų per menę ir užlipo akmeniniais vingiuotais laiptais. Jiems kopiant prievartavimo ir lėbavimo triukšmas slopo ir netrukus buvo girdėti tik į akmenį brūžuojantys batų padai.
  Varnaakis ne tik pasiėmė lordo Heveto nesantuokinę dukterį, bet ir įsikūrė jo miegamajame. Kai Viktarionas įėjo, mergina, nuoga ir išsipleikusi, tysojo ant lovos ir tyliai knarkė. Euronas stovėjo prie lango ir iš sidabrinės taurės gurkšnojo vyną. Jis vilkėjo iš Blektaido atimtą sabalenų apsiaustą, buvo užsirišęs raudonos odos akies raištį, bet šiaip buvo visiškai nuogas.
  — Vaikystėje sapnuodavau, kad galiu skraidyti, — prabilo jis. — Bet pabudęs negalėdavau… Na, bent jau taip sakė meisteris. O jei jis melavo?
  Pro atidarytą langą Viktarionas uodė jūrą, nors kambaryje trenkė vynu, krauju ir seksu. Nuo šalto jūros oro jis prablaivėjo.
  — Ką nori tuo pasakyti?
  Euronas atsisuko į brolį vos pastebimai šypsodamasis, perkreipęs mėlynas suskirdusias lūpas.
  — Galbūt mes galime skraidyti? Visi. Kaip galėsime tai žinoti, jei nepamėginsime šokti nuo kokio nors aukšto bokšto? — Pro langą įsiveržė vėjo gūsis ir ėmė švelniai plaikstyti jo sabalenų apsiaustą. Eurono nuogumas atrodė nepadorus ir vertė nerimauti. — Joks vyras neįsitikins, ką geba, kol neišdrįs šokti.
  — Čia yra langas. Šok. — Tokiam pokalbiui Viktarionas neturėjo kantrybės. Jam tvinkčiojo sužeistą ranką. — Ko tu nori?
  — Užvaldyti pasaulį. — Eurono akyje blykstelėjo liepsnelė. Besišypsančioje jo akyje. — Išgersi dar taurę lordo Heveto vyno? Nėra gardesnio vyno už atimtą iš nugalėto priešo.
  — Tiesa. — Viktarionas nusuko akis. — Apsirenk.
  Euronas atsisėdo, trūktelėjo apsiaustą ir jo skvernais prisidengė gėdą.
  — Buvau pamiršęs, kokie niekingi ir triukšmingi tie mano geležiniai. Pargabenčiau jiems drakonų, bet jie rėkia trokštantys vynuogių.
  — Vynuogės — tikras daiktas. Vynuogių galima prisivalgyti. Jų sultys saldžios, be to, iš jų daromas vynas. O kokia nauda iš drakonų?
  — Skaudu prisiminti. — Varnaakis išgėrė dar gurkšnelį vyno. — Kartą laikiau rankose drakono kiaušinį, broli. Tas myrietis burtininkas prisiekė, kad galėtų jį išperinti, jei duočiau jam vienerius metus ir tiek aukso, kiek jis reikalauja. Kai man nusibodo jo išsisukinėjimai, nužudžiau jį. Žiūrėdamas į lendančias pro pirštus žarnas, jis pasakė: „Bet juk metai dar nepraėjo.“ — Jis nusijuokė. Žinai, Kreigornas mirė…
  — Kas?
  — Tas vyras, kuris pūtė mano drakono ragą. Kai meisteris jį išskrodė, plaučius rado suanglėjusius ir juodus kaip suodžiai.
  Viktarioną nukrėtė šiurpas.
  — Parodyk man tą drakono kiaušinį.
  — Kartą, apimtas nevilties, išmečiau jį į jūrą. — Euronas gūžtelėjo. — Manau, kad Skaitytojas neklydo. Tokioje tolimoje kelionėje pernelyg didelis laivynas drauge neišsilaikys. Ta kelionė per ilga ir per daug pavojinga. Pasiekti Vergų įlanką ir grįžti galėtų tik patys geriausi mūsų laivai. Geležinė flotilė.
  Geležinė flotilė priklauso man, pagalvojo Viktarionas. Bet nepratarė nė žodžio.
  Varnaakis pripylė dvi taures keisto juodo vyno, tiršto kaip medus.
  — Išgerk su manimi, broli. Paragauk šio vyno.
  Ir jis padavė vieną taurę Viktarionui.
  Kapitonas paėmė kitą taurę, nei siūlė jam Euronas, ir įtariai pauostė gėrimą. Žvelgiant iš arti jis atrodė veikiau mėlynas nei juodas. Vynas buvo tirštas, riebaluotas ir dvokė supuvusia mėsa. Viktarionas paėmė gurkšnelį jo į burną, bet tuoj pat išspjovė.
  — Kokia bjaurastis. Nori mane nunuodyti?
  — Noriu atverti tau akis. — Euronas godžiai gurkštelėjo iš savo taurės ir nusišypsojo. — Tai — Vakaro Šešėlis, burtininkų vynas. Radau jo statinę prie Kvarto užgrobęs kelis prekybos laivus, be to, man atiteko gvazdikėliai, muskato riešutai, keturiasdešimt rietimų žalio šilko ir keturi burtininkai, papasakoję keistą istoriją. Vienas drįso man grasinti, todėl jį nužudžiau, o kūną sumaitinau trims likusiems. Iš pradžių jie atsisakė valgyti savo bičiulio mėsą, bet, kai gerai išalko, apsigalvojo. Vyrai be mėsos ilgai neištveria.
  Beilonas buvo pamišęs, Eironas yra beprotis, o Euronas — didžiausias beprotis iš jų visų. Viktarionas jau buvo beišeinąs, kai Varnaakis pridūrė:
  — Karalius privalo turėti žmoną, kad susilauktų paveldėtojų. Broli, man reikia tavo pagalbos. Gal nuplauktum į Vergų įlanką ir parplukdytum man mylimą moterį?
  Ir aš kadaise turėjau mylimų moterį. Viktarionas sugniaužė kumščius ir ant grindų kaptelėjo kraujo lašas. Turėčiau sudaužyti tave kaip kriaušę ir sušerti krabams, kaip kad sušėriau ją.
  — Juk turi sūnų, — tarė jis broliui.
  — Prasčiokų mišrūnų, kuriuos pagimdė kekšės ir raudotojos.
  — Bet jie — tavo kūnas.
  — Kaip ir mano naktipuodžio turinys. Nė vienas iš jų nevertas sėdėti Jūros akmens soste, o juo labiau užimti Geležinį sostą. Ne, kad susilaukčiau tinkamo įpėdinio, man reikia kitokios moters. Kai krakenas veda drakonę, broli, tegul visas pasaulis pasisaugo.
  — Kokią drakonę? — suraukė antakius Viktarionas.
  — Paskutinę drakonų giminės palikuonę. Sklinda kalbos, kad ji — gražiausia moteris pasaulyje. Jos plaukai — kaip auksas ir sidabras, akys — kaip ametistai, bet… turi manimi patikėti, broli. Plauk į Vergų įlanką, pats pamatysi jos grožį, ir pargabenk ją man.
  — Kodėl turėčiau tai daryti? — gūžtelėjo Viktarionas.
  — Iš meilės. Ir iš pareigos. Nes tai — karaliaus įsakymas. — Euronas tyliai nusijuokė. — Ir dėl Jūros akmens sosto. Kai sėdėsiu Geležiniame soste, jis atiteks tau. Turėtum paklusti man, kaip aš paklusdavau Beilonui ir… kaip vieną gražią dieną teisėti tavo sūnūs paklus tau.
  Mano sūnūs… Bet, kad turėtų teisėtą sūnų, vyras pirmiausia privalo turėti žmoną. O su moterimis Viktarionui nesisekė. Eurono dovanos pavojingos, prisiminė jis, ir vis dėlto…
  — Turi apsispręsti, broli. Gyventi kaip vergui ar mirti kaip karaliui? Ar išdrįsi skristi? Kol nesiryši šokti, niekada nesužinosi. — Besišypsančioje Eurono akyje atsispindėjo pašaipa. — O gal per daug prašau? Juk tikrai baisu plaukti toliau Valyrijos…
  — Jei reikės, su Geležine flotile nuplauksiu į patį pragarą. — Viktarionas atgniaužė kumštį ir jo delnas buvo visas kruvinas. — Gerai, nuplauksiu į Vergų įlanką. Rasiu tą drakonę ir parvešiu ją.
  Bet ne tau. Išvogei man žmoną ir ją išniekinai, tad dabar aš pasiliksiu tavąją. Gražiausią moterį pasaulyje pasiliksiu sau.

  # Džeimis

  Už Dario pilies sienų plytintys laukai vėl buvo įdirbti. Sudeginti javai buvo užarti, o sero Adamo žvalgai pranešė matę vagas ravinčias moteris ir jungą jaučių, plėšiančių naują dirvoną miško pakraštyje. Žemdirbius saugojo keliolika barzdotų ir kirviais ginkluotų vyrų.
  Džeimiui ir jo kariuomenei pasiekus pilį, visi jie spruko ir pasislėpė už pilies sienų. Dario pilies vartus jis rado uždarytus, kaip jau buvo nutikę Harenhole. Artimas giminaitis labai santūriai mane sutinka.
  — Pūsk ragą, — įsakė Džeimis.
  Seras Kenosas iš Keisio nusikabino Heroko ragą ir papūtė. Laukdamas atsako iš pilies, virš pusbrolio barbakano Džeimis pamatė plevėsuojant rudą ir tamsiai raudoną vėliavą. Rodos, Lanselis bus padalijęs vėliavą ir šalia Lanisterių liūto įkurdinęs Darių artoją. Džeimis suprato, jog čia, kaip ir Lanseliui renkantis žmoną, bus prikišęs nagus dėdė. Dariai šias žemes valdė nuo tų laikų, kai andalai nugalėjo Pirmuosius Žmones. Seras Kevanas, be abejonės, suprato, kad čia gyventi jo sūnui bus daug lengviau, jei valstiečiai laikys jį senos giminės tęsėju, valdančiu šias žemes santuokos teise, o ne pagal karaliaus įsakymą. Kevanui derėjo tapti Tomeno ranka. Haris Sviftas — tikras bjaurybė, o mano sesuo — kvailė, jei mano kitaip.
  Pilies vartai lėtai atsivėrė.
  — Tūkstančio vyrų mano pusbrolis neturės kur apgyvendinti, — tarė Džeimis Stipruoliui Šernui. — Prie vakarinės sienos įkursime stovyklą. Noriu, kad aplink ją būtų iškastas griovys ir į jį prismaigstyta nusmailintų mietų. Šiose apylinkėse vis dar trainiojasi bastūnų gaujos.
  — Jie turėtų būti bepročiai, kad pultų tokias gausias pajėgas kaip mūsų.
  — Bepročiai arba badmiriai. — Kol bent kiek daugiau nesužinojo apie tuos bastūnus ir jų galią, Džeimis nebuvo linkęs rizikuoti ir palikti stovyklą be įtvirtinimų. — Griovys ir mietai, — pakartojo jis ir, spustelėjęs pentinais Garbės šonus, nujojo prie vartų.
  Šalia jojo seras Dermotas su karališka vėliava, ant kurios buvo išsiuvinėtas elnias ir liūtas, ir seras Hugas Vensas, laikantis baltą karaliaus sargybos vėliavą. Pristatyti Vilį Manderlį į Mergelių Duburį Džeimis patikėjo Raudonajam Ronetui, tad rūpintis belaisviu jam nebereikėjo.
  Pija jojo kartu su Džeimio ginklanešiais ant Peko jai surasto arklio.
  — Ši pilis atrodo kaip žaislinė, — nugirdo ją sakant Džeimis. Ji nėra mačiusi jokios kitos pilies, tik Harenholą, dingtelėjo jam. Tad jai kiekviena pilis atrodys mažytė, išskyrus Uolą.
  Tą patį jai pasakė ir Džosminas Pekldonas:
  — Nereikia spręsti pagal Harenholą. Juodasis Harenas pilį pastatė per didelę.
  Pija klausėsi jo rimtai kaip septonės mokoma penkerių metų mergaitė. Ji tokia ir yra, maža mergaitė su moters kūnu, suluošinta ir įbauginta. Bet Pekas ja susižavėjo. Džeimis nujautė, kad vaikinas dar nebuvo pažinęs moters, o Pija tebebuvo gana graži, bent jau kol neprasižiodavo. Manau, nieko blogo, jei Pekas permiegos su Pija, jei tik ji sutiks.
  Vienas iš Kalno vyrų pamėgino išprievartauti tą merginą Harenhole ir, rodos, nuoširdžiai suglumo, kai Džeimis įsakė Ilinui Peinui už tai nukirsti jam galvą.
  — Buvau paėmęs ją ir anksčiau, daugybę kartų, — kartojo jis, klupdomas per prievartą. — Daugybę kartų, milorde. Mes visi ja naudojomės.
  Kai seras Ilinas atnešė Pijai nenaudėlio galvą, mergina nusišypsojo pražiodama burną su išretintais dantimis.
  Per karą Daris net kelis kartus ėjo iš rankų į rankas, jo pilis vieną kartą buvo padegta ir bent du kartus apsiausta, bet Lanselis, rodos, negaišo laiko ir atstatė viską, kas buvo sunaikinta. Pilies vartai buvo nauji, sukalti iš storų ąžuolinių lentų, sutvirtintų geležinėmis smeigėmis. Naujos arklidės buvo statomos toje pačioje vietoje, kurioje pelenais buvo paleistos senosios. Buvo pakeisti laiptai į pagrindinį bokštą ir dauguma langinių. Ten, kur lyžtelėjo liepsnos, akmenys buvo pajuodę, bet ilgainiui lietus suodžius nuplovė.
  Pilyje, ant pylimo, sargybą ėjo arbaletininkai: vieni apsivilkę tamsiai raudonus apsiaustus ir užsidėję liūtais puoštus šalmus, kiti — su mėlynais ir pilkais Frėjų giminės apsiaustais. Džeimiui risnojant per kiemą, toliau nuo kumelės kanopų spruko vištos, bliovė avys, o valstiečiai lydėjo jį niūriais žvilgsniais. Ginkluoti valstiečiai, tarė sau Džeimis. Vieni iš jų turėjo dalgius, kiti lazdas, dar kiti pavojingai išaštrintus kaplius, matėsi ir vienas kitas kirvis. Be to, Džeimiui nepraslydo pro akis keli barzdoti vyrai, prie apskurusių, purvinų tunikų prisisiuvę raudonas, septynkampes žvaigždes. Ir vėl tie prakeikti žvirbliai. Ir iš kur jų tiek randasi?
  Dėdės Kevano Džeimis niekur nematė. Lanselio — taip pat. Jo pasitikti išėjo tik meisteris, vilkintis plačiu pilku drabužiu, kurio skvernai plakėsi į liesas kojas.
  — Lorde vade, Dariui garbė, kad… taip netikėtai užsukai. Atleisk, kad šiam apsilankymui mes nepasiruošę. Mums buvo leista suprasti, kad trauksi į Riveraną.
  — Daris man buvo pakeliui, — pamelavo Džeimis.
  Riveranas dar atsilaikys. O jei kartais apgultis būtų pasibaigusi jam nespėjus pasiekti pilies, jam nebūtų reikėję kelti ginklo prieš Tūlių giminę.
  Jis nulipo ir padavė Garbės vadžias arklininkui.
  — Ar rasiu pilyje dėdę?
  Ištarti vardo Džeimis nesivargino. Seras Kevanas buvo vienintelis jam likęs dėdė, paskutinis gyvas Tito Lanisterio sūnus.
  — Ne, milorde. Po vestuvių seras Kevanas mus paliko. — Meisteris timptelėjo grandinę, tarsi ji būtų veržusi jam kaklą. — Neabejoju, kad lordas Lanselis apsidžiaugs pamatęs tave ir… tavo narsius riterius. Ir vis dėlto skaudu prisipažinti, bet Daris negali jų visų išmaitinti.
  — Turime savo maisto. O kas tu toks?
  — Meisteris Otomoras tavo paslaugoms, milorde. Ledi Amerėja norėjo pati tave pasitikti, bet rūpinasi pasirengimu puotai, kurią kelsime tavo garbei. Ji tikisi, kad tu ir artimiausi tavo riteriai bei kapitonai šį vakarą susėsite su mumis prie vieno stalo.
  — Tikrai būtų malonu gauti karšto valgio. Pastarosiomis dienomis buvo šalta ir drėgna. — Džeimis apsidairė po kiemą ir dar kartą nužvelgė barzdotus žvirblių veidus. Jų čia per daug: Ir Frėjų per daug. — Kur man rasti Hardstouną?
  — Turime žinių apie bastūnus aname Trišakio krante. Seras Harvinas pasiėmė penkis riterius, dvidešimt lankininkų ir išjojo jų sudoroti.
  — O kur lordas Lanselis?
  — Jis meldžiasi. Jo šviesybė prisakė mums besimeldžiančio jo netrukdyti.
  Jiedu su seru Boniferu puikiai sutartų.
  — Puiku. — Su pusbroliu bus laiko pasikalbėti ir vėliau. — Palydėk mane į man skirtus kambarius ir liepk paruošti vonią.
  — Įkurdinome tave Artojo bokšte. Tikiuosi, tau ten patiks, milorde. Nuvesiu tave.
  — Pats žinau kelią.
  Džeimiui ši pilis buvo pažįstama. Jiedu su Sersėja svečiavosi čia du kartus: pirmą kartą — su Robertu keliaudami į Vinterfelą, o antrą — grįždami į Karaliaus Uostą. Kad ir kokia maža buvo ši pilis, vis dėlto didesnė už užeigą, be to, prie upės driekėsi puikūs medžioklės plotai. Robertas Barateonas visuomet mėgo naudotis savo valdinių svetingumu.
  Bokštas, galima sakyti, buvo visai toks pat, kokį Džeimis jį prisiminė.
  — Sienos vis dar plikos… — tarė jis, meisterio vedamas galerija.
  — Lordas Lanselis tikisi vieną gražią dieną papuošti jas gobelenais, — paaiškino Otomoras. — Su pamaldumą ir dievų baimę vaizduojančiomis scenomis.
  Pamaldumą ir dievų baimę… Džeimis vos susilaikė nenusijuokęs. Kai lankėsi čia pirmą kartą, šios sienos taip pat buvo plikos. Tirionas pirštu parodė jam tamsesnių akmenų stačiakampius, kur kadaise kabojo gobelenai. Seras Reimunas nukabino gobelenus, bet niekaip negalėjo panaikinti jų paliktų žymių. Vėliau vienam iš Dario tarnų Kipšas įspraudė į delną saują elnių, kad šis duotų raktą nuo rūsio, kuriame buvo paslėpti nukabinti gobelenai. Išsišiepęs iki ausų, pasišviesdamas žvake, jis parodė juos Džeimiui; tai buvo išausti visų Targarienų karalių atvaizdai, nuo Eigono Pirmojo iki Eirio Antrojo. „Jei papasakočiau apie tai Robertui, galbūt Dario lordu jis paskirtų mane“, — kikendamas pasakė tada neūžauga.
  Meisteris Otomoras nuvedė Džeimį į patį bokšto viršų.
  — Tikiuosi, įsikursi patogiai, milorde. Čia yra ir išvietė, kai gamta pašauks. Tavo kambario langas išeina į dievų giraitę. Miegamasis — greta ledi miegamojo, juos skiria tik tarnaitės kambarėlis.
  — Tai buvo paties lordo Dario menės.
  — Taip, milorde.
  — Mano pusbrolis pernelyg dosnus. Nenorėjau išvyti Lanselio iš jo miegamojo.
  — Lordas Lanselis nakvoja septoje.
  Jis miega su Motina ir Mergele, nors už durų šiltame guolyje jo laukia žmona? Džeimis nežinojo, ar jam juoktis, ar verkti. Gal meldžiasi, kad atsistotų kotas? Karaliaus Uoste sklandė gandai, kad per mūšį sužeistas Lanselis, nors ir pasveikęs, liko nepajėgus. Ir vis dėlto jam turėtų pakakti sveiko proto pamėginti. Lanselis negalėjo būti visiškai tikras dėl savo valdų, kol su Darių kraujo turinčia žmona nesusilaukė sūnaus. Džeimis jau ėmė gailėtis, kad pasidavė staiga užplūdusiam entuziazmui ir čia atvyko. Jis padėkojo Otomorui, priminė jam apie vonią ir Pekas jį išlydėjo pro duris.
  Nuo tos dienos, kai Džeimis lankėsi čia paskutinį kartą, lordo miegamasis gerokai pasikeitė, ir ne į gera. Ten, kur kadaise buvo patiestas puikus myrietiškas kilimas, dabar grindys buvo išklotos senais, išsivadėjusiais meldais, o visi baldai buvo nauji, bet pagaminti labai negrabiai. Sero Reimuno Dario lova buvo tokia didelė, kad joje būtų buvę galima miegoti šešiese, papuošta rudo aksomo portjeromis, su ąžuolinėmis kojomis, ant kurių buvo išdrožinėti vynuogienojai. O Lanselio lova tebuvo suplėkusiais šiaudais išklotas guolis, įruoštas po langu, kur jį tikrai turėjo pažadinti pirmieji tekančios saulės spinduliai. Kita lova, be abejonės, buvo sudeginta, sukapota arba pavogta, ir vis dėlto…
  Atnešus kubilą, Mažasis Lu nutraukė Džeimiui batus ir padėjo nusirišti auksinę plaštaką. Pekas ir Garėtas prinešė vandens, o Pija rado jam švarių apatinių. Purtydama jo liemenę, mergina droviai pažvelgė į Džeimį. O jis, žinodamas, kad šiurkščios, rudos drobės suknia slepia jos klubo linkį ir krūtis, jautėsi nejaukiai. Ir staiga prisiminė, ką Pija šnabždėjo jam Harenhole tą naktį, kai Kiburnas nusiuntė ją pas jį į lovą. „Kartais, kai būnu su kokiu nors vyru, — pasakė ji, — užsimerkiu ir mėginu įsivaizduoti, kad ant manęs guli tu.“
  Džeimiui palengvėjo pamačius, kad maudymosi kubilas gana gilus ir paslėps stovintį jo kotą. Paniręs į garuojantį vandenį, jis prisiminė kitas maudynes, kai maudėsi drauge su Briene. Tada jis buvo netekęs daug kraujo, tad karščiavo ir jautėsi silpnas, be to, nuo karščio jam apsvaigo galva ir nejučia jis prikalbėjo tokių dalykų, kuriuos verčiau būtų nutylėjęs. Bet šį kartą nebūtų turėjęs jokio pasiteisinimo. Nepamiršk duotų įžadų. Piją labiau tiktų paguldyti į Tiriono lovą, o ne į tavąją.
  — Atnešk man muilo ir šiurkštų šepetį, — liepė jis Pekui. — O tu, Pija, išeik.
  — Taip, milorde. Ačiū, milorde. — Kalbėdama ji prisidengė burną norėdama nuslėpti, kad jai išmušti dantys.
  — Geidi jos? — kai mergina išėjo, paklausė Džeimis Peko.
  Ginklanešys išraudo kaip vėžys.
  — Jei ir ji nori, paimk ją. Neabejoju, kad Pija išmokys tave kelių gudrybių, kurios tau pravers gultuvių naktį, be to, sugulęs su ja tikrai neužgyvensi nesantuokinio vaiko. — Pija buvo išskėtusi kojas pusei jo tėvo kariuomenės vyrų, bet taip ir nepastojo; greičiausiai mergina buvo nevaisinga. — Bet jei įsitempsi ją į lovą, žiūrėk, elkis švelniai.
  — Švelniai, milorde? O kaip… kaip būti švelniam?
  — Negailėk meilių žodžių. Švelnių prisilietimų. Neketini jos vesti, bet, kol būsite lovoje, elkis su ja kaip su savo nuotaka.
  Vaikinas linktelėjo.
  — Milorde, aš… kur galėčiau ją paimti? Čia nėra tokios vietos, kur galėtume…
  — …būti vienu du? — Džeimis plačiai nusišypsojo. — Vakarienė užtruks kelias valandas. Šiaudai suėję į gumulus, bet lova turėtų būti gana minkšta.
  Pekas išpūtė akis.
  — Tavo šviesybės lova?
  — Jei Pija išmano savo darbą, kai baigsi, pats jausiesi kaip lordas. — Tą šiaudų čiužinį kas nors turi panaudoti tam, kam jis skirtas.
  Į menę, kurioje tą vakarą vyko puota, Džeimis Lanisteris nulipo vilkėdamas raudono aksomo liemenę su įstrižu paauksuoto audeklo įsiuvu ir pasipuošęs auksine grandine, inkrustuota juodais deimantais. Be to, jis prisirišo ir auksinę plaštaką, kruopščiai nublizgintą ir spindinčią. Šioje pilyje nederėjo vilkėti baltų drabužių. Atlikti pareigą jis turėjo Riverane, o čia jį atvedė ne toks kilnus tikslas.
  Didžiąją Dario menę taip vadinti galėjai nebent iš mandagumo. Joje nuo vienos iki kitos sienos buvo sustatyti iš ožių ir lentų sumeistrauti stalai, o lubų gegnės aprūkusios. Džeimį šeimininkė pasodino ant pakylos, tuščio Lanselio krėslo dešinėje.
  — Ar pusbrolis drauge su mumis nevakarieniaus? — įsitaisęs prie stalo paklausė Džeimis.
  — Milordas nusprendė pasninkauti, — paaiškino ledi Amerėja. — Jis labai sielvartauja dėl vargšo aukštojo septono.
  Ji buvo ilgakojė, krūtinga ir augalota, maždaug aštuoniolikos metų mergina; iš pirmo žvilgsnio — sveikata nesiskundžianti moteris, nors jos suvargęs veidas ir nuolaidus smakras priminė Džeimiui velionį, neapraudotą pusbrolį Kleosą, iš išvaizdos visuomet truputį priminusį žebenkštį.
  Pasninkauti? Jis didesnis kvailys, nei maniau. Jo pusbroliui derėjo ne marintis badu, o stengtis kaip nors sugyventi su savo našle įpėdinį žebenkščiuko veideliu. Džeimiui buvo smalsu, ką pasakytų seras Kevanas, sužinojęs apie naująją savo sūnaus aistrą? Gal dėl to jo dėdė taip staiga ir išvyko?
  Visiems valgant pupelių sriubą su šonine, ledi Amerėja Džeimiui papasakojo, kaip dar tais laikais, kai Frėjai kovėsi už Robą Starką, seras Gregoris Kligeinas nužudė pirmą jos vyrą.
  — Maldavau jo, kad nejotų, bet mano Peitas buvo tikras narsuolis ir prisiekė, kad tai jis paties tą pabaisą. Jis norėjo pelnyti šlovę.
  Visi mes to trokštame.
  — Kai buvau ginklanešys, nutariau, jog būsiu tas, kuris nužudys Besišypsantį Riterį.
  — Besišypsantį Riterį? — sutrikusi pakartojo ledi Amerėja. — O kas jis toks?
  Mano vaikystės Kalnas. Du kartus menkesnio stoto, bet du kartus pasiutesnis.
  — Seniai žuvęs bastūnas. Smulkmė, dėl kurio ledi tikrai neturėtų sukti sau galvos.
  Amerėjai ėmė tirtėti lūpa. Rudos jos akys paplūdo ašaromis.
  — Atleisk mano dukteriai, — įsiterpė senyva moteris. Kartu su ledi Amerėja į Darį atkeliavo ir dvi dešimtys Frėjų: jos sesuo, dėdė, netikras dėdė, pusbroliai, pusseserės ir… motina, tikra Darių giminės palikuonė. — Ji vis dar gedi tėvo.
  — Bastūnai jį nužudė, — kūkčiodama prabilo ledi Amerėja. — Tėvas išjojo tik sumokėti išpirkos už Petirą Spuogą. Jis atgabeno auksą, kurio jie prašė, bet niekšai jį vis tiek pakabino.
  — Pakorė, Eime. Tavo tėvas buvo ne gobelenas. — Ledi Marija kreipėsi į Džeimį: — Rodos, pažinojai jį, sere.
  — Kadaise kartu tarnavome ginklanešiais Kreikhole. — Tačiau jam nepakako įžūlumo tvirtinti, kad jiedu buvo draugai. Kai Džeimis ten atvyko, Meretas Frėjus buvo pilyje pagarsėjęs peštukas ir įsakinėjo visiems jaunesniems berniukams. O tada pamėgino pavadovauti man. — Jis buvo… labai stiprus.
  Tai buvo vienintelis pagyrimas, atėjęs Džeimiui į galvą. Meretas buvo lėtas, nevikrus ir kvailas, bet… stiprus.
  — Jūs drauge kovėtės su Karaliaus miško brolija, — šniurkščiodama pasakė ledi Amerėja. — Tėvas man apie tai pasakodavo.
  Turbūt norėjai pasakyti, kad tėvas girdavosi ir meluodavo.
  — Kovėmės…
  Frėjus prie tos kovos labiausiai prisidėjo tuo, kad nuo kekšės, sekusios paskui stovyklą, pasigavo sifilį ir leidosi paimamas į nelaisvę Baltosios EI-niukės. Prieš paimdama išpirką ir grąžindama Meretą Samneriui Kreikholui, bastūnų karalienė įspaudė jam į užpakalį įdagą — savo ženklą. Dvi savaites Meretas negalėjo atsisėsti, nors Džeimis abejojo, ar iki raudonumo įkaitinta geležis buvo tokia bjauri kaip katiliukai išmatų, kurias Meretui grįžus kiti ginklanešiai privertė jį ryti . Jauni vaikinai — žiauriausi padarai pasaulyje. Auksinės plaštakos pirštais jis užkabino vyno taurės kojelę ir ją pakėlė.
  — Už Mereto atminimą, — paskelbė tostą Džeimis. Už šį vyrą buvo lengviau išgerti, nei apie jį šnekėti.
  Po šio tosto ledi Amerėja liovėsi verkti ir prie stalo sėdintys žmonės ėmė šnekėti apie vilkus — keturkojus vilkus. Seras Denvelis Frėjus pareiškė, kad pilies apylinkėse jų daugiau, nei prisiminė jo senelis.
  — Jie visiškai nebebijo žmonių. Mums keliaujant iš Dvynių, gauja vilkų užpuolė vilkstinę su maistu. Mūsų šauliams teko keliolika plėšrūnų nušauti, ir tik tada kiti pasitraukė.
  Seras Adamas Marbrandas pripažino, kad jų kariuomenės kolona su panašiais rūpesčiais susidūrė žygiuodama į šiaurę, į Karaliaus Uostą.
  Džeimis sutelkė dėmesį į valgį: kaire ranka laužė duonos gabalėlius, o dešine negrabiai kilnojo vyno taurę. Jis matė, kaip Adamas Marbrandas, pasisodinęs ant kelių merginą, mėgina ją sužavėti, matė Stefoną Sviftą, prisidėliojusį ant stalo duonos gabalėlių, riešutų ir morkų, atkuriantį mūšio dėl Karaliaus Uosto eigą. Seras Kenosas buvo pasisodinęs ant kelių tarnaitę ir drąsino ją glostyti jam kotą, o seras Dermotas džiugino kelis ginklanešius pasakojimais apie klajojančio riterio nuotykius Lietaus Miške. Toliau prie stalo sėdintis Hugas Vensas buvo užsimerkęs. Tikriausiai apmąsto gyvenimo paslaptis, pagalvojo Džeimis, arba, kol bus patiektas kitas valgis, nusprendė nusnūsti. Jis vėl atsisuko į ledi Mariją.
  — Bastūnai, kurie nužudė tavo vyrą… Ar tai buvo lordo Beriko gauja?
  — Iš pradžių mes taip manėme. — Nors ledi Marija buvo truputį žilstelėjusi, ji vis tiek liko graži moteris. — Išjoję iš Oldstouno, žudikai patraukė kas sau. Vieną jų būrį seras Viprenas atsekė iki Gražiojo Turgaus, bet ten juos pametė. Paskui kitus Juodasis Valderis į Raganos Klampynę pasiuntė savo medžiotojus su skalikais. Valstiečiai dievagojosi bastūnų nematę, bet griežtai tardomi užgiedojo visai ką kita. Jie papasakojo apie vienaakį vyrą, apie kitą, vilkintį geltoną apsiaustą, ir apie moterį su apsiaustu ir pakeltu gobtuvu.
  — Apie moterį? — Džeimis manė, kad Baltoji Elniukė pamokė Meretą nuo bastūnių moterų laikytis atokiau. — Ir Karaliaus miško brolijoje buvo moteris.
  — Girdėjau apie ją, — tarė ji, bet tokiu tonu, tarsi būtų norėjusi pridurti: „Kaip galėjau negirdėti, jei ji mano vyrą pažymėjo įdagu?“ — Sklando kalbos, kad Baltoji Elniukė buvo jauna ir graži. O po gobtuvu veidą slepianti moteris tikrai nėra gražuolė. Valstiečiai mus patikino, kad jos veidas sudraskytas ir randuotas, o jai į akis baisu pažvelgti. Jie tvirtina, kad ta moteris vadovavo bastūnams.
  — Vadovavo? — Džeimiui buvo sunku tuo patikėti. — Berikas Dondarionas ir raudonasis žynys…
  — Jų niekas ten nematė, — tvirtai pasakė ledi Marija.
  — Dondarionas miręs, — pridūrė Stipruolis Šernas. — Kalnas peiliu išdūrė jam akį, tarp mūsų buvo vyrų, kurie patys tai matė.
  — Tai tik vienas iš pasakojimų, — įsiterpė Adamas Marbrandas. — O kiti sako, kad lordo Beriko nužudyti neįmanoma.
  — Seras Harvinas tvirtina, kad tokios šnekos — melagingos. — Ledi Amerėja vyniojo aplink pirštą savo kasą. — Jis man pažadėjo atnešti lordo Beriko galvą. Jis labai narsus. — Nors ir apsipylusi ašaromis, ji nuraudo.
  Džeimis prisiminė galvą, kurią kadaise atnešė Pijai. Ir jam pasirodė, jog girdi mažojo broliuko kikenimą. „Kas nutinka, kai dovanoji merginai gėles?“ — galėjo paklausti jo Tirionas. Jis būtų pasakęs kelis „meilius“ žodžius ir Harvinui Plumui, nors žodis „narsus“ tikrai nebūtų nuskambėjęs. Plumo broliai buvo augaloti, stambūs vyrai, storasprandžiai ir raudonskruosčiai; jie garsiai kalbėjo, buvo geidulingi, greitai juokdavosi, lengvai supykdavo, bet lengvai ir atleisdavo. Harvinas skyrėsi nuo visų kitų Plumų: buvo niūrus, nekalbus, negreitas atleisti ir… mirtinai pavojingas, kai rankoje laikydavo kūjį. Jis buvo tinkamas vadovauti įgulai, bet visai netinkamas mylėti. Nors… Džeimis įdėmiai nužvelgė ledi Amerėją.
  Tarnai atnešė žuvies patiekalą: keptą upinę lydeką su žolelių ir grūstų riešutų plutele. Lanselio ledi jos paragavo, pritariamai linktelėjo ir liepė pirmiausia patiekti lydekos Džeimiui. Tarnams padėjus kepsnį priešais jį, Eime pasilenkė per tuščią savo vyro krėslą ir palietė auksinę Džeimio ranką.
  — Tu galėtum sudoroti lordą Beriką, sere Džeimi. Juk nužudei Besišypsantį Riterį. Prašau, milorde, maldauju, pasilik pas mus ir padėk susitvarkyti su lordu Beriku ir Skaliku. — Išblyškę jos pirštai glostė auksinius Džeimio pirštus.
  Ar ji mano, kad aš tą prisilietimą jaučiu?
  — Besišypsantį Riterį nukirto Ryto Kalavijas, miledi. Tai padarė geresnis riteris už mane, seras Arturas Deinas. — Džeimis patraukė auksinius pirštus ir vėl kreipėsi į ledi Mariją. — Ar toli Juodasis Valderis sekė tą moterį su gobtuvu ir jos vyrus?
  — Jo skalikai vėl aptiko jų pėdsakus į šiaurę nuo Raganos Klampynės, — atsakė jam senoji. — Jis dievagojasi, kad bėgliai buvo aplenkę jį vos per pusdienį kelio, kai dingo Sąsmaukoje.
  — Tegul ten jie ir supūva, — linksmai įsiterpė seras Kenosas. — Jei dievai geri, juos prarijo lakusis smėlis arba suėdė driežai-liūtai.
  — Arba priglaudė varliaėdžiai, — pridūrė seras Denvelis Frėjus. — Neatmesčiau galimybės, kad saliečiai globoja bastūnus.
  — O, kad taip elgtųsi tik jie! — sušuko ledi Marija. — Kai kurie upių lordai irgi padeda lordo Beriko vyrams.
  — Ir prasčiokai, — šniurkštelėjusi pridūrė jos duktė. — Seras Harvinas sako, kad valstiečiai juos slepia ir maitina, o kai jis paklausia, kur jie nujojo, dar ir meluoja. Meluoja savo lordams!
  — Reikia išlupti jiems liežuvius, — pasiūlė Stipruolis Šernas.
  — Tada teisingo atsakymo apskritai neišgirsi, — tarė Džeimis. — Jei norite prasčiokų pagalbos, turite pasiekti, kad jie jus mylėtų. Būtent taip elgėsi Arturas Deinas, kai išjojo kovoti su Karaliaus miško gauja. Jis sumokėdavo prasčiokams už maistą, kurį valgydavome, perduodavo jų skundus karaliui Eiriui, plėtė aplink jų kaimus plytinčias ganyklas ir net pasiekė, kad jie turėtų teisę kasmet nusikirsti tam tikrą skaičių medžių, o rudenį susimedžioti kelis karaliaus elnius. Miške gyvenantys paprasti žmonės tikėjosi, kad Toinas juos apgins, bet seras Arturas prasčiokų labui padarė tiek daug, kad Brolija nė iš tolo negalėjo jam prilygti, ir palenkė tuos žmones savo pusėn. Po to pasiekti tikslą jau buvo labai lengva.
  — Lordas vadas kalba išmintingai, — linktelėjo ledi Marija. — Tų bastūnų neatsikratysime tol, kol prastuomenė nepamils Lanselio taip, kaip kadaise mylėjo mano tėvą ir senelį.
  Džeimis žvilgtelėjo į tuščią pusbrolio krėslą. Bet melsdamasis Lanselis tikrai nepelnys tų žmonių meilės.
  Ledi Amerėja nutaisė nepatenkintą veido išraišką.
  — Sere Džeimi, maldauju, nepalik mūsų. Ir milordui, ir man tavęs reikia. Laikai tokie neramūs… Būna naktų, kai iš baimės beveik nesudedu bluosto.
  — Mano vieta — šalia karaliaus, miledi.
  — Aš atjosiu, — pasisiūlė Stipruolis Šernas. — Kai sutvarkysime reikalus Riverane, man vėl knietės stoti į kovą. Tik abejoju, ar Berikas Dondarionas bus man lygiavertis priešininkas. Pamenu jį iš praeityje vykusių turnyrų. Jis buvo gražus jaunuolis, vilkėjo puikų apsiaustą. Gležnas ir nepatyręs.
  — Toks jis buvo prieš mirdamas, — prabilo jaunasis seras Arvudas Frėjus. — Prasčiokai pasakoja, kad po mirties jis labai pasikeitė. Nužudyti jį galima, bet miręs jis būna neilgai. Kaip ketini nugalėti tokį vyrą? Be to, dar yra Skalikas. Druskos įlankoje jis nužudė dvidešimt vyrų.
  Stipruolis Šernas garsiai nusijuokė:
  — Dvidešimt taukais aptekusių smuklininkų — galbūt. Arba dvi dešimtis mižnių tarnų. Arba dvidešimt elgetaujančių brolių, ginkluotų aukų dubenėliais. Bet tik ne dvidešimt riterių. Manęs jis nenužudys.
  — Druskos įlankoje yra riteris, — nenusileido Arvudas. — Jis pasislėpė už savo pilies sienų, o tuo metu Kligeinas ir jo pasiutę šunys siaubė miestą. Tu nematei, ką jis padarė, sere. O aš mačiau. Kai žinia pasiekė Dvynius, nujojome tenai su Hariu Heigu, jo broliu Doneliu ir dar penkiomis dešimtimis karių, lankininkų ir sunkiai ginkluotų riterių. Manėme, jog tai lordo Beriko darbas, ir tikėjomės aptikti jo pėdsakus. Iš Druskos įlankos liko tik pilis ir seras Kvinsis — toks įbaugintas, kad net vartų mums neatidarė, tik kažką šūkavo nuo dantytos pilies sienos. Ten liko tik kaulai ir pelenai. Visas miestas pražuvo. Skalikas padegė namus, išskerdė žmones ir kvatodamasis išjojo. Moterys… nepatikėtum, ką jis padarė kai kurioms moterims. Prie stalo negaliu apie tai kalbėti. Kai pamačiau, man pasidarė bloga.
  — O aš, tai sužinojusi, verkiau, — pridūrė ledi Amerėja.
  Džeimis išgėrė gurkšnelį vyno.
  — Kodėl jūs tikri, kad tai — Skaliko darbas?
  Sprendžiant iš žmonių pasakojimų, tai labiau priminė Gregorio, o ne Sandoro braižą. Taip, Sandoras buvo bukas ir žiaurus, tačiau tikru Kligeinų giminės pabaisa vis dėlto laikytas didysis jo brolis.
  — Žmonės jį matė, — tarė seras Arvudas. — Tą jo šalmą sunkiai supainiosi su kitu ir sunkiai pamirši, be to, keli užpultieji liko gyvi ir viską papasakojo. Mergina, kurią jis išprievartavo, keli vaikinukai, kuriems pavyko pasislėpti, moteris, kurią radome prispaustą apanglėjusios sijos, žvejai, stebėję skerdynes iš savo valčių…
  — Nevadink to skerdynėmis, — tyliai tarė ledi Marija. — Tai įžeidimas visiems sąžiningiems skerdikams. Druskos įlankoje siautėjo į žmogų įsikūnijęs plėšrus žvėris.
  Taip, dabar išmušė plėšrūnų valanda, pagalvojo Džeimis, liūtų, vilkų ir pasiutusių šunų, kranklių ir maitlesių varnų valanda.
  — Tai siaubinga. — Stipruolis Šernas vėl prisipylė taurę vyno. — Ledi Marija, ledi Amerėja, jūsų sielvartas mane sujaudino. Pažadu, kai paimsime Riveraną, grįšiu medžioti Skaliko ir nužudysiu jį, kad būtumėte ramios. Šunų aš nebijau.
  Šito šuns turėtum bijoti. Abu vyrai buvo augaloti ir stiprūs, bet Sandoras Kligeinas — gerokai vikresnis, be to, jis kaudavosi su tokiu pašėlusiu užsidegimu, kad Lailui Kreikholui nebuvo ko nė svajoti prilygti Sandorui.
  Ir vis dėlto ledi Amerėja apsidžiaugė.
  — Tu tikras riteris, sere Lailai, kad padedi į bėdą patekusiai ledi.
  Na, ji bent jau nepavadino savęs mergele. Džeimis ištiesė ranką paimti taurės ir netyčia ją parvertė. Vyną sugėrė lininė staltiesė. Raudonai dėmei plečiantis, jo bendrakeleiviai apsimetė jos nepastebintys. Tikras užstalės mandagumas, tarė sau Džeimis, bet pasijuto taip, tarsi vyrai jo gailėtųsi. Jis staiga atsistojo.
  — Miledi… Prašyčiau man atleisti.
  Ledi Amerėją toks poelgis, rodos, pribloškė.
  — Palieki mus? Dar bus patiekta elnienos ir kaplūnas, prikimštas porų ir grybų.
  — Neabejoju, kad tie valgiai bus labai gardūs, bet daugiau negalėčiau praryti nė kąsnio. Man reikia pasimatyti su pusbroliu.
  Džeimis nusilenkė ir paliko juos visus puotauti.
  Vyrai valgė ir kieme. Žvirbliai buvo susibūrę aplink keliolika laužų, ant kurių virė valgis, vėsų vakarą pasišildyti rankų ir pasižiūrėti, kaip ant ugnies spirga ir šnypščia dešrelės. Jų čia buvo šimtai. Niekam tikę, tik maistą gadina. Džeimis pasvarstė, kiek dešrų jo pusbrolis atsidėjo ir kuo ketino maitinti žvirblius jiems išjojus į Riveraną. Atėjus žiemai jie mis žiurkėmis, nebent nuimtų ir susivežtų derlių. Tokį vėlų rudenį tikėtis sulaukti dar vieno derliaus buvo naivu.
  Septą jis rado prie vidinio pilies kiemo sienos. Tai buvo septynbriaunis, seno stiliaus, medinis, belangis pastatas su meniškai išdrožinėtomis durimis ir čerpių stogu. Ant septos laiptų sėdėjo trys žvirbliai. Džeimiui priėjus jie atsistojo.
  — Kur eini, milorde? — paklausė vienas iš jų. Iš tos trijulės jis buvo mažiausias, tik jo barzda vešliausia.
  — Į vidų.
  — Ten jo šviesybė lordas. Jis meldžiasi.
  — Jo šviesybė lordas yra mano pusbrolis.
  — Ką gi, tuomet, milorde, — prabilo kitas žvirblis — augalotas plikas vyras su septynkampe žvaigžde, nupiešta virš vienos akies, — tikriausiai nenorėsi trukdyti besimeldžiančiam pusbroliui.
  — Lordas Lanselis meldžia Dangiškojo Tėvo patarimo, — pridūrė trečias, bebarzdis žvirblis. Berniukas, dingtelėjo Džeimiui, tačiau, sprendžiant iš balso, tai buvo moteris, apsitaisiusi duksliais skarmalais ir apsivilkusi surūdijusius šarvinius marškinius. — Jis meldžiasi už aukštojo septono ir visų kitų mirusiųjų sielas.
  — Visi jie bus mirę ir rytoj, — tarė jai Džeimis. — Dangiškasis Tėvas laiko turi daugiau už mane. Ar žinai, kas esu?
  — Kažkoks lordas, — burbtelėjo augalotasis vyras su žvaigžde virš akies.
  — Luošys, — pridūrė sutrauka su vešlia barzda.
  — Karalžudys, — tarė moteris, — bet mes — ne karaliai, o tik Vargšų Bičiuliai, ir tu negali įžengti į septą, nebent jo šviesybė nuspręs kitaip.
  Ji pakėlė spygliuotą kuoką, o sutrauka — kirvį.
  Jiems už nugarų prasivėrė durys.
  — Leiskite pusbroliui įeiti, bičiuliai, — romiai pasakė Lanselis. — Aš jo laukiau.
  Žvirbliai pasitraukė.
  Lanselis atrodė dar liesesnis, nei buvo Karaliaus Uoste. Jis buvo basas, apsivilkęs paprastą, šiurkščią, nedažytos vilnos tuniką, su kuria labiau priminė elgetą, o ne lordą. Viršugalvį buvo nusiskutęs plikai, bet jo barzda dar truputį paaugo. Pavadinęs ją žąsiuko pūkeliais, būtum įžeidęs žąsiuką. Barzda visiškai nederėjo prie žilų jo plaukų paausiuose ir atrodė keistai.
  — Pusbroli, — tarė Džeimis, kai jiedu su Lanseliu septoje liko vieni, — ar visai pametei protą?
  — Man maloniau galvoti, kad atradau tikėjimą.
  — Kur tavo tėvas?
  — Išvyko. Mudu susikivirčijome. — Lanselis priklaupė prie kito savo Tėvo altoriaus. — Pasimelsi su manimi, Džeimi?
  — Jei nuolankiai pasimelsiu, ar Tėvas parūpins man naują ranką?
  — Ne. Bet Karžygys įkvėps tau drąsos, Kalvis suteiks jėgų, o Senolė — išminties.
  — Man reikia rankos. — Septyni dievai dunksojo virš drožinėtų altorių, kurių tamsus medis blizgėjo žvakių šviesoje. Ore tvyrojo silpnas smilkalų kvapas. — Tu čia ir nakvoji?
  — Kiekvieną naktį įsirengiu guolį vis prie kito altoriaus ir Septynetas siunčia man regėjimus.
  Kadaise regėjimus matė ir Beiloras Palaimintasis. Ypač kai pasninkaudavo.
  — Kada paskutinį kartą valgei?
  — Tikėjimas — vienintelis man reikalingas penas.
  — Tikėjimas — kaip košė. Skaniausias su pienu ir medumi.
  — Sapnavau, kad atvyksi. Sapne tu žinojai, ką padariau. Kaip nusidėjau. Ir už tai mane nužudei.
  — Taip pasninkaudamas greičiausiai pats pasmerksi save myriop. Argi atsisakęs maisto Beiloras Palaimintasis neatsidūrė karsto neštuvuose?
  — “Septynkampėje žvaigždėje“ rašoma, kad mūsų gyvenimas — kaip deganti žvakė. Bet koks atsitiktinis vėjo gūsis gali ją užpūsti. Šiame pasaulyje mirtis nuolat šalia ir septyni pragarai laukia nusidėjėlių, neatgailaujančių dėl savo nuodėmių. Melskis su manimi, Džeimi.
  — Jei pasimelsiu, ar suvalgysi dubenį košės? — Pusbroliui nieko neatsakius, Džeimis atsiduso. — Turėtum miegoti su žmona, o ne su Mergele. Jei nori išlaikyti savo valdžioje pilį, tau reikia sūnaus, kurio gyslomis tekėtų Darių kraujas.
  — Ta pilis — tik krūva šaltų akmenų. Niekada tos pilies neprašiau. Niekada jos nenorėjau. Troškau tik… — Lanselis suvirpėjo. — Tesaugo mane Septynetas, bet… norėjau būti kaip tu.
  Džeimis nesusilaikė ir nusijuokė.
  — Geriau jau kaip aš nei kaip Beiloras Palaimintasis. Dariui reikia liūto, pusbroli. Tavo mažajai Frėj — taip pat. Kaskart, kai kas nors pamini Hardstouną, jai sudrėksta tarpkojis. Jei dar su juo nesugulė, netrukus tai padarys.
  — Jei ji Hardstouną myli, aš jiems linkiu daug džiaugsmo.
  — Liūtui nedera įsitaisyti ragų. Tu tą merginą vedei.
  — Ištariau kelis žodžius ir apgaubiau jos pečius raudonu apsiaustu, bet tik tam, kad pamaloninčiau tėvą. Santuokai reikia sutvirtinimo. Karalius Beiloras buvo priverstas vesti savo seserį Deną, bet kaip vyras ir žmona jiedu niekada negyveno, o kai tik buvo karūnuotas, Beiloras jos atsisakė.
  — Karalystei jis būtų pasitarnavęs labiau, jei būtų užsimerkęs ir ją išdulkinęs. Žinau tai, nes puikiai išmanau istoriją. Šiaip ar taip, tu tikrai niekada nebūsi laikomas Beiloru Palaimintuoju.
  — Ne, — pritarė Lanselis. — Jis turėjo retą sielą — švarią, narsią ir nekaltą, nepalytėtą šio pasaulio blogio. O aš esu nusidėjėlis ir turiu už daug ką atgailauti.
  Džeimis uždėjo ranką pusbroliui ant peties.
  — Ką tu išmanai apie nuodėmę, pusbroli? Aš nužudžiau savo karalių.
  — Narsus vyras žudo kalaviju, o bailys — pasiėmęs vyno odmaišį. Mes abu esame karalžudžiai, sere.
  — Robertas nebuvo tikras karalius. Kai kas galbūt net pasakytų, kad elnias — įprastas liūto grobis. — Po pusbrolio oda Džeimis pirštais užčiuopė kaulus ir… dar kai ką. Po tunika Lanselis vilkėjo ašutinę. — Ką dar padarei, kad privalai taip nežmoniškai atgailauti? Papasakok.
  Pusbrolis nuleido galvą ir jo skruostais ėmė ristis ašaros.
  Kitokio atsakymo nei šios ašaros Džeimiui ir nereikėjo.
  — Nužudei karalių, — tarė jis, — o tada išdulkinai karalienę.
  — Aš niekada…
  — …negulėjai su mano miela seserimi? — Pasakyk. Pasakyk!
  — Niekada neišliejau sėklos… į jos…
  — …pindą? — pertraukė jį Džeimis.
  — …į įsčias, — baigė mintį Lanselis. — Tai ne išdavystė, nebent nuleidi į vidų. Karaliui mirus, aš ją paguodžiau. Tu buvai paimtas į nelaisvę, tavo tėvas išjojęs į karą, o tavo brolis… karalienė jo bijojo, ir ne be reikalo. Jis privertė mane į ą išduoti…
  — Šit kaip? — Lanselis, seras Osmundas… kas dar? Ar užuomina apie Mėnuliukef buvo tik pokštas? — Paėmei ją prievarta?
  — Ne! Aš ją mylėjau. Norėjau ją apsaugoti.
  Norėjai būti kaip aš. Džeimiui ėmė niežtėti nukirstus pirštus. Tą dieną, kai atėjo į Baltojo Kalavijo bokštą maldauti jo, kad atsisakytų įžadų, ir buvo jo atstumta, Sersėja gyrėsi melavusi jam daugybę kartų. Džeimis tuos žodžius suprato kaip nevykusį mėginimą jį įskaudinti, kaip ir jis įskaudino seserį. Ir vis dėlto, tai galėjo būti vienintelis teisingas dalykas, kurį ji man kada nors pasakė.
  — Negalvok blogai apie karalienę, — paprašė Lanselis. — Visų kūnas silpnas, Džeimi. Dėl mūsų nuodėmės niekas nenukentėjo. Pa…pavainikio nebuvo.
  — Ne. Išliejus sėklą ant pilvo, pavainikiai pradedami labai retai. — Džeimis klausė savęs, ką pasakytų pusbrolis, jei jis išpažintų savo nuodėmes — tris išdavystes, Sersėjos vadinamas Džofriu, Tomenu ir Mirsela.
  — Po mūšio pykau ant karalienės, bet aukštasis septonas pasakė, kad turėčiau jai atleisti.
  — Išpažinai savo nuodėmes jo aukštajai šventenybei, ar ne?
  — Kai buvau sužeistas, jis už mane meldėsi. Jis buvo geras žmogus.
  Dabar jis — miręs žmogus. Jo atminimui jau skambėjo varpai. Džeimis pagalvojo, ar jo pusbrolis bent nutuokia, kokias pasekmes turėjo jo ištarti žodžiai.
  — Lanseli, kvaily tu prakeiktas…
  — Tu teisus, — linktelėjo Lanselis. — Bet savo kvailumą jau įveikiau, sere. Prašiau Tėvo aukštybėse, kad parodytų man kelią, ir jis parodė. Ketinu atsisakyti lordo titulo ir žmonos. Jei nori, Hardstounas gali gauti ir titulą, ir tą moterį. Rytoj grįžtu į Karaliaus Uostą iš naujo prisiekti išrinktam aukštajam septonui ir Septynetui. Noriu duoti įžadus ir prisidėti prie Karžygio Sūnų.
  Vaikinas kalbėjo visiškas nesąmones.
  — Karžygio Sūnų ordinas uždraustas prieš tris šimtus metų…
  — Naujas aukštasis septonas ordiną atkūrė. Jis pasiuntė žinią visiems garbingiems riteriams, kviesdamas aukoti savo gyvenimą ir kalavijus Septynetui. Vargšų Bičiulių ordinas taip pat bus atkurtas.
  — Kodėl Geležinis sostas turėtų tai leisti?
  Džeimis prisiminė, jog vienas iš senųjų Targarienų giminės karalių daugelį metų kovojo, kad tuos du karinius ordinus panaikintų, tik pamiršo, kuris būtent. Galbūt Meigoras, o gal Džaheiris Pirmasis. Tirionas tai žinotų.
  — Jo aukštoji šventenybė rašo, jog karalius Tomenas sutiko. Jei nori, parodysiu laišką.
  — Net jei tai tiesa… tu esi Uolos liūtas, lordas. Turi žmoną, pilį, privalai ginti savo žemes ir jose gyvenančius žmones. Jei dievai bus geri, susilauksi sūnų, kurių gyslomis tekės tavo kraujas ir kurie bus tavo įpėdiniai. Kodėl nori viso to atsisakyti dėl… dėl kažkokios priesaikos?
  — O kodėl tu davei įžadus? — tyliai paklausė Lanselis.
  Dėl garbės, norėjo atsakyti Džeimis. Ir dėl šlovės. Tačiau tai būtų buvęs melas. Tiesa, į karaliaus sargybą jis įstojo ir dėl garbės, ir dėl šlovės, bet pirmiausia — dėl Sersėjos. Jis nė pats nepajuto, kaip nusijuokė.
  — Skubi pas aukštąjį septoną ar pas mano seserį? Melskis, pusbroli. Uoliai melskis.
  — Ar pasimelsi drauge, Džeimi?
  Jis apsidairė po septą, apžvelgė dievus. Maloningąją Motiną. Griežtai teisiantį Tėvą. Karžygį, uždėjus} vieną ranką ant kalavijo. Šešėliuose stovintį Pašalietį, paslėpusį pusiau žmogišką veidą po mantijos gobtuvu. Maniau, kad aš esu Karžygys, o Sersėja — Mergelė, bet ji visą laiką buvo Pašalietis, slepiantis nuo manęs tikrąjį savo veidą.
  — Jei nori, pasimelsk už mane, — pasakė jis pusbroliui. — Aš pamiršau maldos žodžius.
  Džeimiui pro duris žengus į nakties tamsą, žvirbliai tebepurpčiojo aplink septą.
  — Ačiū, — padėkojo jiems Džeimis. — Dabar jaučiuosi gerokai šventesnis.
  Tada nuėjęs susirado serą Iliną ir du kalavijus.
  Pilies kieme ausų ir akių netrūko. Kad jų išvengtų, jiedu pasiieškojo vietos Dario dievų giraitėje. Čia nebuvo žvirblių, tik siūbavo lapus numetę, niūrūs medžiai, juodomis šakomis braižydami dangų. Jiems po kojomis traškėjo sausų lapų paklotė.
  — Matai tą langą, sere? — paklausė Džeimis ir nukreipė į tą pusę kalavijo geležtės smaigalį. — Ten buvo Reimuno Dario miegamasis. Mums grįžtant iš Vinterfelo, ten miegojo karalius Robertas. Jei pameni, būtent iš šios pilies pabėgo Nedo Starko duktė, kai jos vilkas apdraskė Džofą. Mano sesuo norėjo nukirsti tai merginai ranką. Tai sena bausmė už pralietą karališką kraują. Robertas žmonai pasakė, kad ji žiauri ir netekusi proto. Pusę nakties jiedu pykosi… na, Sersėja mąstė, o Robertas gėrė. Po vidurnakčio karalienė pasikvietė mane į savo miegamąjį. Karalius knarkė išsipleikęs ant myrietiško kilimo. Paklausiau sesers, gal nori, kad nuneščiau jį į lovą. O Sersėja atsakė, kad geriau nuneščiau į lovą ją, ir nusimetė drabužį. Paėmiau ją ant Reimuno Dario lovos, peržengęs miegantį Robertą. Jei jo malonybė būtų prabudęs, nesvyruodamas būčiau jį nudėjęs. Jis nebūtų buvęs pirmas karalius, žuvęs nuo mano kalavijo, bet… tą istoriją tu žinai, ar ne? — Mostelėjęs kalaviju, Džeimis pusiau perkirto medžio šaką. — Kai ją dulkinau, Sersėja šaukė: „Noriu!“ Maniau, ji turi omenyje mane, bet ji kalbėjo apie Starkų mergaitę, norėjo, kad ji būtų suluošinta arba nubausta mirties bausme. — Ko tik nebūčiau padaręs dėl meilės… — Starkų vyrai atsitiktinai rado mergaitę anksčiau už mane. Jei būčiau radęs ją pirmas…
  Deglo šviesoje raupų palikti randai ant sero Ilino veido atrodė kaip juodos duobutės. Jis vėl keistai taukštelėjo dantimis.
  Jis iš manęs juokiasi, suprato Džeimis Lanisteris.
  — Kiek žinau, ir tu dulkinai mano seserį, raupuotas niekše, — pro sukąstus dantis ištarė Džeimis. — Tad užčiaupk savo prakeiktą snukį ir, jei gali, nužudyk mane.

  # Brienė

  Septa dunksojo saloje, ant kalvos, pusė mylios nuo jūros kranto, ten, kur plačios Trišakio žiotys dar labiau išplatėjo ir tarsi bučiniu susiliejo su Krabų įlanka. Net ir nuo kranto buvo matyti, jog sala klesti. Jos šlaitas buvo išraižytas terasomis besileidžiančių dirbamų laukų, žemai tyvuliavo žuvų pilni tvenkiniai, o ant kalvos stovėjo vėjo malūnas, kurio iš medžio ir burių drobės sumeistrauti sparnai tingiai sukosi judinami nuo įlankos pučiančio švelnaus vėjelio. Brienė matė šlaite besiganančias avis ir seklumoje, netoli plaustų prieplaukos, braidančius gandrus.
  — Druskos įlanka — kitame krante, — tarė septonas Meribaldas, rodydamas į šiaurėje plytinčius įlankos vandenis. — Per rytinį potvynį broliai mus į ją nuplukdys, tik nežinau, ką ten rasime. Šiaip ar taip, prieš išplaukdami, pasigardžiuokime puikia karšta vakariene. Broliai visuomet turi atliekamą kaulą pavaišinti Šuniui.
  Šuo amtelėjo ir pavizgino uodegą.
  Dabar buvo prasidėjęs atoslūgis ir vanduo sparčiai seko. Tarp kranto ir salos tyvuliavusi jūra sparčiai traukėsi, palikdama platų pakrantės ruožą su tviskančiomis rudomis dumbluotomis seklumomis ir balutėmis, popiečio saulėje spindinčiomis nelyginant aukso monetos. Brienė pasikasė sprandą, kur jai įgėlė kažkoks vabzdys. Susikėlusi ji susirišo ant viršugalvio plaukus ir saulė šildė jai odą.
  — Kodėl ši sala vadinama Tyliąja? — paklausė Podrikas.
  — Mat joje gyvena atgailaujantys nusidėjėliai, mėginantys išpirkti savo nuodėmes apmąstymais, malda ir tyla. Kalbėti leidžiama tik Vyriausiajam broliui ir jo įgaliotiniams, bet šiems — tik vieną dieną iš septynių.
  — Tyliosios seserys apskritai nekalba, — tarė Podrikas. — Girdėjau, kad jos net liežuvių neturi.
  Septonas Meribaldas šyptelėjo.
  — Motinos savo dukteris šiuo pasakojimu gąsdindavo dar tais laikais, kai buvau tokio amžiaus kaip tu. Tai netiesa. Tylėjimo įžadas yra atgailos veiksmas, auka, kuria įrodome savo atsidavimą dangiškajam Septynetui. Nebyliui duoti tylos įžadą būtų tas pats, kaip žmogui be kojų atsižadėti šokti. — Pamojęs jiems sekti iš paskos, septonas, vedinas asilu, ėmė leistis kalvos šlaitu. — Jei šiąnakt norite miegoti po stogu, turite nulipti nuo arklių ir kartu su manimi pereiti per dumblą. Mes tai vadiname tikėjimo taku. Tik tikintis žmogus gali saugiai pereiti šį ruožą. Nedorėlius praryja lakusis smėlis arba pasiglemžia staiga pakilusi ir atplūdusi potvynio banga. Tikiuosi, nė vienas iš jūsų nėra netikintis ir nuodėmingas? Šiaip ar taip, jumis dėtas, labai atidžiai žiūrėčiau, kur statau koją. Ženkite tik ten, kur ėjau aš, ir saugiai pasieksite septą.
  Brienė negalėjo nepastebėti, jog tikėjimo takas buvo vingiuotas. Nors rodės, kad nuo tos vietos, kur jie paliko krantą, sala dunkso šiaurės rytuose, septonas Meribaldas nepatraukė tiesiai prie jos. Užuot pasukęs į šiaurės rytus, jis nužingsniavo tiesiai į rytus, link gilesnių, tolumoje mirguliuojančių, melsvų ir sidabriškų įlankos vandenų. Jiems pro kojų tarpupirščius šliuksėdamas tryško rudas minkštas dumblas. Eidamas septonas kartais stabtelėdavo ir, ištiesęs ranką, pabaksnodavo dumblą kuoka. Šuo laikėsi jam prie kojų, uostinėjo kiekvieną akmenį, kiaukutą ir jūros žolių kuokštą. Jis nė karto nenubėgo į priekį ir nenuklydo.
  Brienė sekė, rūpestingai žengdama ten, kur matė paliktus šuns, asilo ir šventojo vyro pėdsakus. Jai iš paskos ėjo Podrikas, o paskutinis traukė seras Hailas. Nupėdinęs šimtą jardų, Meribaldas staiga pasuko į pietus ir, galima sakyti, atgręžė septai nugarą. Šia kryptimi jis ėjo dar šimtą jardų, vesdamas juos tarp dumbluotų seklumų ir potvynio paliktų gilių balų. Į vieną tokią balą Šuo kyštelėjo nosį ir iš karto suinkštė: mat ją žnyplėmis sugnybo krabas. Užvirė trumpa, bet įnirtinga kova, o tada Šuo juos pasivijo visas šlapias, apsitaškęs purvu, įsikandęs krabą.
  — Ar ne ten norime eiti? — sušuko jiems už nugarų žingsniavęs seras Hailas. — Rodos, nueisime bet kur kitur, tik ne į septą.
  — Tikėkite, — priminė visiems septonas Meribaldas, — tikėkite, nepasiduokite, sekite ir rasite ramybę, kurios ieškote.
  Visur aplink juos mirgėjo drėgnos dumbluotos seklumos, tviskėdamos pusšimčiu skirtingų atspalvių. Dumblas buvo taip tamsiai rudas, jog atrodė beveik juodas, bet buvo matyti ir aukso spalvos smėlio ruožų, pūpsančių pilkų ir raudonų akmenų, juodų ir žalių dumblių šabakštynų. Po atoslūgio likusiose balose braidė gandrai, visur aplink palikdami savo pėdsakus, o per visiškai seklius vandenis kiek įkabindami skuodė krabai. Ore tvyrojo druskos ir puvėsių kvapas, o dumblas siurbė jų pėdas ir paleisdavo jas nenoriai, garsiai atsidusęs ir šliuksėdamas. Septonas Meribaldas dar tris kartus pakeitė kryptį. Vos tik pakeldavo koją, jo pėdsakas prisipildydavo vandens. Kai jie po kojomis pajuto tvirtesnę ir įkalnėn kylančią žemę, jau buvo sukorę bent pusantros mylios.
  Kai jie užkopė salos pakrantę juosiančiais suskilusiais akmenimis, jų jau laukė trys vyrai. Jie vilkėjo pilkšvai rudais, duksliais brolių drabužiais plačiomis, varpą primenančiomis rankovėmis ir smailėjančiais gobtuvais. Du iš jų veidus buvo apsivynioję vilnonėmis skepetomis taip, kad galėjai matyti tik jų akis. Kalbėjo tik trečias brolis.
  — Septone Meribaldai, — prabilo jis, — beveik metus nesimatėme. Sveikas atvykęs. Sveiki atvykę ir tavo bendrakeleiviai.
  Šuo pavizgino uodegą, o Meribaldas nusipurtė nuo kojų dumblą.
  — Ar galėtume šiąnakt maldauti jūsų svetingumo?
  — Žinoma. Šiandien vakarienei valgysime žuvies troškinį. Ar rytoj rytą jums reikės kelto?
  — Taip, jei dėl to jums nebūtų didelių nepatogumų… — Meribaldas atsigręžė į savo bendrakeleivius. — Brolis Narbertas yra šio ordino įgaliotinis, tad vieną dieną iš septynių jam leidžiama kalbėti. Broli, šie gerieji žmonės padėjo man kelionėje. Seras Hailas Hantas yra narsuolis iš Žemupio. Šis jaunas vaikinas — Podrikas Peinas, anksčiau buvęs vakarietis. O čia — ledi Brienė, dar vadinama Tarto Mergele.
  — Moteris… — trumpai drūtai pareiškė brolis Narbertas.
  — Taip, broli. — Brienė paleido plaukus laisvai kristi ant pečių. — Ar pas jus moterų nėra?
  — Dabar ne, — atsakė Narbertas. — Moterys, kurios pas mus apsilanko, ateina ligotos, sužeistos arba besilaukiančios kūdikio. Septynetas mūsų Vyriausiajam broliui suteikė malonę ir apdovanojo jį gydomųjų galių turinčiomis rankomis. Jis grąžino sveikatą daugybei vyrų, kurių išgydyti negalėjo net meisteriai, ir daugybei moterų.
  — Aš nesergu, nesu sužeista ir nesilaukiu.
  — Ledi Brienė yra kovotoja, — paaiškino septonas Meribaldas, — ir ieško Skaliko.
  — Šit kaip? — Narbertas, rodos, labai nustebo. — Kodėl?
  Brienė pirštais palietė Pažadų Tesėtojo rankenos buožę.
  — Dėl jo…
  Įgaliotinis atidžiai ją nužvelgė.
  — Tiesa, kaip moteris tu… augalota ir stipri, bet… galbūt turėčiau nuvesti tave pas Vyriausiąjį brolį. Jis tikriausiai jau bus matęs tave, žingsniuojančią per dumblą. Eime.
  Nugludintais akmenukais išpiltu taku, per obelimis apsodintą sodą Narbertas nuvedė juos prie arklidžių baltomis kalkėmis nuteptomis sienomis ir smailėjančiu nendrių stogu.
  — Čia galite palikti savo arklius. Brolis Džilamas pasirūpins, kad jie būtų pašerti ir pagirdyti.
  Arklidės buvo beveik tuščios. Viename gale buvo suginta keliolika mulų. Jais rūpinosi šleivakojis žemaūgis brolis, kurį Brienė ir palaikė Džilamu. Kitame arklidžių gale, gerokai toliau nuo kitų gyvulių, stovėjo stambus juodas eržilas, kuris, išgirdęs jų balsus, garsiai sužvengė ir kanopa kaptelėjo gardo duris.
  Duodamas savo arklio vadeles broliui Džilamui, seras Hailas neslėpdamas susižavėjimo nužvelgė šį stambų žirgą.
  — Koks gražuolis…
  Brolis Narbertas atsiduso.
  — Septynetas siunčia mums ir palaiminimą, ir išmėginimus. Taip, žirgas gražus, bet Išplukdytasis tikrai atsivestas pragare. Kai pamėginome jį pakinkyti žemei arti, jis įspyrė broliui Roniui ir dviejose vietose sulaužė jam blauzdikaulį. Tikėjomės, kad iškastruotas bus ramesnis, bet… Broli Džilamai, gal gali parodyti?
  Brolis Džilamas nusismaukė gobtuvą. Po tuo gobtuvu pūpsojo vešlūs gelsvi plaukai, viršugalvyje buvo išskusta tonzūra, o ten, kur turėjo būti ausis, matėsi krauju permirkęs tvarstis.
  Podrikas net žioptelėjo iš nuostabos.
  — Žirgas nukando tau ausį?
  Džilamas linktelėjo ir vėl pasikėlė gobtuvą.
  — Atleisk man, broli, — tarė seras Hailas, — bet tikriausiai nukąsčiau tau ir antrą ausį, jei mėgintum prieiti prie manęs su kastravimo žirklėmis.
  Toks pokštas broliui Narbertui nepatiko.
  — Esi riteris, sere. Išplukdytasis — nartus gyvulys. Kalvis davė žmonėms arklius, kad padėtų jiems nudirbti darbus. — Jis nusisuko. — Prašyčiau eiti su manimi. Vyriausiasis brolis, be abejonės, mūsų jau laukia.
  Šlaitas buvo statesnis, nei rodėsi stovint tarp jūros užliejamų dumbluotų seklumų. Kad kopti būtų lengviau, broliai buvo sumeistravę medinius laiptus, einančius per visą kalvos šlaitą ir vingiuojančius tarp pastatų. Po ilgos balne praleistos dienos Brienė džiaugėsi gavusi progą pramankštinti kojas.
  Kopdami laiptais jie prasilenkė su keliolika ordino brolių, — gobtuvus užsismaukusių vyrų pilkšvai rudais drabužiais, kurie praeidami smalsiai nužvelgė atvykėlius, bet nė žodžiu jų nepasveikino. Vienas iš jų link žemos daržinės velėna užklotu stogu vedėsi dvi melžiamas karves; kitas mušė sviestą. Aukščiau kalvos šlaituose jie matė tris vaikinukus, genančius avis, o dar aukščiau praėjo pro kapines, kuriose už Brienę augalotesnis ir stambesnis brolis plušo kasdamas kapo duobę. Iš jo judesių buvo akivaizdu, kad jis luošas. Jam kastuvu pasėmus žemių ir švystelėjus jas sau per petį, keli grumstai atsirito svečiams po kojomis.
  — Atsargiau, — subarė jį brolis Narbertas. — Septonui Meribaldui tų žemių vos nepateko į burną.
  Duobkasys nuleido galvą. Kai Šuo priėjo vyro apuostyti, jis paleido iš rankų kastuvą ir pakasė Šuniui paausį.
  — Jis naujokas, — paaiškino Narbertas.
  — O kam ta kapo duobė? — jiems toliau lipant mediniais laiptais, pasiteiravo seras Hailas.
  — Broliui Klementui, tegul Tėvas būna jam teisingas.
  — Ar jis buvo senas? — paklausė Podrikas Peinas.
  — Jei manai, kad keturiasdešimt aštuonerių metų vyras yra senas, tuomet taip, bet jis atsisveikino su šiuo pasauliu ne dėl amžiaus. Mirė nuo sužeidimų, kuriuos patyrė Druskos įlankoje. Brolis Klementas į turgų buvo nuvežęs parduoti mūsų midaus kaip tik tą dieną, kai miestą užpuolė bastūnai.
  — Skalikas? — sukluso Brienė.
  — Kitas bastūnas, bet toks pat žiaurus. Kadangi brolis Klementas nekalbėjo, jis išpjovė vargšeliui liežuvį. Kadangi šis buvo davęs tylos įžadus, plėšikas pareiškė, girdi, Klementui ir liežuvio nereikia. Vyriausiasis brolis apie tai žino daugiau. Blogiausias naujienas iš plačiojo pasaulio jis nutyli, kad nedrumstų ordino broliams ramybės. Daug iš mūsų brolių atkeliavo čia norėdami pasislėpti nuo pasaulyje viešpataujančio siaubo, o ne nuolat apie jį galvoti. Tarp mūsų buvo ir daugiau sužeistų, ne vien brolis Klementas. Tik kai kurių žaizdų plika akimi nematyti. — Brolis Narbertas mostelėjo dešinėn. — Čia mūsų vasaros vynuogynas. Vynuogės mažos ir rūgščios, bet vynas pakenčiamas. Be to, patys daromės alų, o mūsų midus ir sidras plačiai žinomas ir vertinamas.
  — Karas jūsų visai nepalietė? — paklausė Brienė.
  — Šlovė Septynetui, bent jau ne šis. Maldos mus apsaugojo.
  — Ir potvyniai bei atoslūgiai, — pridūrė Meribaldas. Šuo pritariamai amtelėjo.
  Kalvos viršūnę karūnavo žema siena, sukrauta iš nesumūrytų akmenų, juosianti kelis didelius pastatus: vėjo malūną su panašiais į bures besisukančiais ir girgždančiais sparnais, dengtą arkadą, kurioje broliai nakvodavo, menę, kurioje būdavo valgoma, ir septą, skirtą maldoms ir meditacijai. Septos langai buvo papuošti vitražais, plačios durys drožinėtos — ant jų buvo matyti Motinos ir Tėvo figūros, — o stogo smailė buvo septynbriaunė ir su apžvalgos ratu viršuje. Už septos buvo daržas, kurį ravėjo keli senesni broliai. Brolis Narbertas lankytojus palydėjo pro augantį kaštoną ir nuvedė prie medinių durų, įstatytų kalvos šlaite.
  — Urvas su durimis? — nustebęs tarė seras Hailas.
  Septonas Meribaldas šyptelėjo.
  — Ši vieta vadinama Atsiskyrėlio ola. Čia gyveno pirmas kelią į šią salą atradęs šventas vyras ir darė tokius stebuklus, kad prie jo prisidėjo kiti. Sakoma, jog tai nutiko prieš du tūkstančius metų. O durys buvo įstatytos gerokai vėliau.
  Galbūt prieš du tūkstančius metų Atsiskyrėlio oloje buvo drėgna ir tamsu, galbūt grindis atstojo plūktinė asla, o lašančio vandens aidas užpildydavo visą erdvę, bet dabar čia viskas atrodė kitaip. Urvas, į kurį įžengė Brienė ir jos bendrakeleiviai, buvo įrengtas kaip šilta ir jauki šventovė. Ant grindų buvo patiesti vilnoniai kilimai, ant sienų kabojo gobelenai. Ilgos vaško žvakės kuo puikiausiai apšvietė patalpą. Baldai buvo keisti, bet paprasti: ilgas stalas, ilgas suolas aukšta atkalte, skrynia, kelios aukštos, knygų pilnos lentynos ir kėdės. Viskas buvo pagaminta iš jūros išplukdyto medžio, išsiklaipiusios medžių šakos ir kamienai sumaniai sujungti ir taip stropiai nublizginti, jog žvakių šviesoje spindėjo nelyginant tamsiai geltonas auksas.
  Vyriausiasis brolis buvo visai ne toks, kokį Brienė jį įsivaizdavo. Pirmiausia, vargu ar jį buvo galima pavadinti „vyriausiuoju“; mat daržą ravintys broliai atrodė gunktelėję ir kuproti seniai, o jis stovėjo aukštas, tiesus ir vaikščiojo kaip vyras pačiame jėgų žydėjime. Be to, jo veidas nebuvo nei švelnių bruožų, nei kilnus, nors kaip tik tokį Brienė įsivaizdavo gydytoją. Jo galva buvo didelė ir apvalaina, akys gudrios, o nosis paraudusi, su išsiplėtusiomis kraujagyslėmis. Nors buvo išsiskutęs tonzūrą, jo plaukai buvo trumpai kirpti ir šiurkštūs, o smakras stambus ir apžėlęs barzdos šeriais.
  Jis atrodo veikiau kaip žmogus, gimęs laužyti kaulams, o ne jiems gydyti, pagalvojo Tarto Mergelė, Vyriausiajam broliui žengiant per menę apkabinti septono Meribaldo ir patapšnoti keteros Šuniui.
  — Visuomet džiaugsminga ta diena, kai bičiuliai Meribaldas ir jo Šuo vėl užsuka mūsų aplankyti, — pasakė jis, o tada kreipėsi į kitus svečius. — Ir nauji žmonės pas mus visuomet laukiami. Čia jų tiek mažai atvyksta…
  Kaip dera pristatęs savo bendrakeleivius, Meribaldas atsisėdo ant ilgo suolo aukšta atkalte. Kitaip nei brolis Narbertas, Vyriausiasis brolis, rodos, nė kiek nesutriko dėl to, kad Brienė moteris, bet, kai septonas jam papasakojo, kodėl ji su seru Hailu čia atvyko, brolio veide šypsena tvykstelėjo ir kaipmat vėl užgeso.
  — Suprantu… — tepratarė jis ir prakalbo apie visai ką kita. — Jūs tikriausiai ištroškę. Kviečiu išgerti saldžiojo mūsų sidro ir nuplauti kelionės dulkes. — Vyriausiasis brolis pats pripylė jiems taures. Taurės taip pat buvo išskaptuotos iš jūros išmesto medžio, tad kiekviena buvo šiek tiek kitokia. Kai Brienė pagyrė, kad taurės gražios, brolis atsakė: — Miledi labai maloni. Mes tik skaptuojame ir šveičiame medį. Čia esame palaiminti. Toje vietoje, kur upė įteka į įlanką, grumiasi gėlo vandens srovė ir jūros potvyniai bei atoslūgiai ir į mūsų krantus išplaunama daug keistų ir nuostabių dalykų. įvairiausių formų medžiai mums įprastas radinys. Pakrantėse esame radę sidabrinių taurių ir geležinių puodų, vilnos prigrūstų maišų ir šilko rietimų, surūdijusių šalmų, spindinčių kalavijų ir… net rubinų.
  — Reigaro rubinų? — sukluso seras Hailas.
  — Gali būti. Kas žino? Mūšis vyko už daugybės lygų nuo šių apylinkių, bet upė kantri ir niekada nepavargsta. Šešis jau radome. Dar laukiame septinto.
  — Geriau rubinai nei kaulai. — Septonas Meribaldas trynėsi pėdas ir nuo jo pirštų trupėdamas luposi sudžiūvęs dumblas. — Ne visos upės dovanos malonios. Gerieji broliai surenka ir lavonus. Nuskendusias karves, elnius, išputusias, pusės arklio didumo nugaišusias kiaules. Tiesa, ir žmonių lavonus.
  — Pastaruoju metu žmonių lavonų upė atplukdo per daug, — atsiduso Vyriausiasis brolis. — Mūsų duobkasys neturi kada atsikvėpti. Upių kraštų vyrai, vakariečiai, šiauriečiai — upės vandenys visus plukdo čia. Ir riterius, ir niekšus. Laidojame juos vienus šalia kitų: Starką prie Lanisterio, Blekvudą šalia Brakeno, Frėjų šalia Dario. Tai pareiga, kurią upė reikalauja atlikti už visas plukdomas dovanas, ir vykdome ją kiek galėdami geriau. Bet kartais… randame moters arba, dar blogiau, kūdikio lavoną. Tokios dovanos pačios žiauriausios. — Jis kreipėsi į septoną Meribaldą: — Tikiuosi, rasi laiko atleisti mums nuodėmes? Kai plėšikai nužudė senąjį septoną Benetą, neturime kas klausytų išpažinčių.
  — Tikrai rasiu tam laiko, — linktelėjo Meribaldas, — ir tikiuosi, kad turite išpažinti rimtesnių nuodėmių nei tos, kurių klausiausi anąsyk jus aplankęs. — Amtelėjo Šuo. — Matote? Net Šuo nuobodžiavo.
  Podrikas Peinas atrodė sutrikęs.
  — Maniau, niekas negali kalbėti. Tai yra ne visi. Broliai. Kiti broliai, ne tu.
  — Mums leista kalbėti, kai reikia išpažinti nuodėmes, — paaiškino Vyriausiasis brolis. — Sunku kalbėti apie nuodėmę vien gestais ir galvos linkčiojimu.
  — Ar plėšikai Druskos įlankoje sudegino septą? — paklausė Hailas Hantas.
  Šypsena Vyriausiojo brolio veide užgeso.
  — Druskos įlankoje jie sudegino viską, išskyrus pilį. Mat tik ji pastatyta iš akmens, nors… miestui iš jos nebuvo jokios naudos, tad ji galėjo būti išlieta kad ir iš lajaus. Kai gaisro liepsnos išblėso ir, jų nuomone, švartuotis buvo saugu, žvejai likusius gyvuosius per įlankos vandenis atgabeno pas mane. Viena vargšė moteris buvo išprievartauta keliolika kartų, o jos krūtys… miledi, tu dėvi kario šarvus, tad kalbėsiu atvirai… jos krūtys buvo sudraskytos, sukramtytos, suėstos — tarsi kažkokio… žiauraus plėšrūno. Kaip įmanydamas stengiausi jai padėti, bet ne kažin ką galėjau padaryti. Mirdama labiausiai ji keikė ne ją prievartavusius vyrus ir net ne žvėrį, rijusį gyvą jos mėsą, o serą Kvinsį Koksą, kuris bastūnams pasirodžius mieste užsidarė pilies vartus ir saugus tūnojo už akmeninių sienų, palikęs savo žmones klykti iš siaubo ir mirti.
  — Seras Kvinsis — senas žmogus, — romiai tarė septonas Meribaldas. — Jo sūnūs ir žentai išjoję toli arba žuvę, vaikaičiai dar maži, be to, jis turi dvi dukteris. Ką jis vienas galėjo padaryti gaujai bastūnų?
  Jis galėjo bent pamėginti jiems pasipriešinti, pagalvojo Brienė. Galėjo žūti. Nesvarbu, senas ar jaunas, tikras riteris yra prisiekęs ginti silpnesnius už save arba mirti stengdamasis tesėti šią priesaiką.
  — Teisingi ir išmintingi žodžiai, — atsakė septonui Meribaldui Vyriausiasis brolis. — Kai atplauksi į Druskos įlanką, neabejoju, kad seras Kvinsis prašys tavęs atleidimo. Džiaugiuosi, kad būsi ten ir galėsi jam atleisti. Aš negalėjau. — Jis padėjo ant stalo jūros išplukdyto medžio taurę ir atsistojo. — Netrukus nuskambės vakarienės kviečiantis varpas. Bičiuliai, ar prieš sėsdami prie stalo, prieš lauždami duoną, prieš ragaudami žuvies ir midaus nueisite su manimi į septą pasimelsti už gerųjų Druskos įlankos žmonių sielas?
  — Mielai, — sutiko Meribaldas. Šuo amtelėjo.
  Vakarienė vienuolyne buvo keisčiausia iš visų, kuriose Brienei buvo tekę dalyvauti, nors ir visai maloni. Maistas buvo paprastas, bet labai geras: šilta, visai neseniai iš krosnies ištraukta duona traškia plutele, molinė puodynėlė ką tik sumušto sviesto, medus iš vienuolių laikomų bičių avilių ir tirštas troškinys, pataisytas iš krabų, midijų ir bent trijų rūšių žuvies. Septonas Meribaldas ir seras Hailas gėrė brolių verdamą midų ir pareiškė, kad jis puikus, o Brienė ir Podrikas pasitenkino saldžiuoju sidru. Nuotaika per vakarienę taip pat nebuvo niūri. Prieš patiekiant maistą Meribaldas garsiai sukalbėjo maldą, o broliams valgant prie keturių iš ožių ir lentų sumeistrautų stalų, vienas iš jų grojo aukštąja arfa ir menėje skambėjo švelni muzika. Kai Vyriausiasis brolis atleido muzikantą, kad ir šis galėtų pavalgyti, brolis Narbertas pakaitomis su kitu įgaliotiniu skaitė iš „Septynkampės žvaigždės“.
  Kai skaitymas buvo baigtas, naujokai, kurių užduotis buvo patarnauti, nukraustė stalus ir nunešė likusį maistą. Dauguma jų buvo maždaug Podriko amžiaus arba dar jaunesni vaikinukai, bet buvo ir keli suaugę vyrai, tarp jų — ir stuomeningasis duobkasys, kurį jie sutiko ant kalvos. Jis buvo luošas ir vaikščiojo keistai svyruodamas. Kai menė ištuštėjo, Vyriausiasis brolis paprašė Narberto parodyti Podrikui ir serui Hailui dengtoje arkadoje jiems paruoštus guolius.
  — Tikiuosi, sutiksite miegoti viename kambaryje? Jis nedidukas, bet patys įsitikinsite, kad labai patogus.
  — Noriu likti su seru, — užsispyrė Podrikas. — Tai yra su miledi.
  — Kaip judu su ledi Briene elgiatės būdami kitur, žino tik Septynetas ir jūs patys, — atsakė brolis Narbertas, — bet Tyliojoje saloje vyrai ir moterys nemiega po vienu stogu, nebent yra susituokę.
  — Turime pastatę kelias kuklias trobeles mus aplankančioms moterims, nesvarbu, ar jos kilmingos ledi, ar paprastos kaimo merginos, — tarė Vyriausiasis brolis. — Trobelės naudojamos nedažnai, bet prižiūrime jas, kad būtų švarios ir sausos. Ledi Briene, ar leisi man tave palydėti?
  — Taip, ačiū. Podrikai, eik su seru Hailu. Šioje saloje esame šventųjų brolių svečiai. Po jų stogu galioja jų taisyklės.
  Moterims skirtos trobelės dunksojo rytiniame salos pakraštyje, o stovint prie jų buvo matyti didžiuliai dumblo plotai ir tolumoje tyvuliuojantys Krabų įlankos vandenys. Čia buvo šalčiau nei kitoje, užvėjinėje salos pusėje ir apylinkės atšiauresnės. Kalva buvo statesnė, takas vingiavo tarp žolių ir erškėčių, buvo matyti vėjo nugairintos uolos, o kreivi spygliuoti medžiai augo atkakliai įsikibę į akmenuotą šlaitą. Vyriausiasis brolis pasiėmė žibintą leidžiantis pasišviesti keliui. Ties vienu posūkiu jis stabtelėjo.
  — Giedrą naktį iš čia būdavo matyti Druskos įlankoje degantys laužai. Štai ten, kitame įlankos krante, — ištiesęs ranką parodė jis.
  — Dabar ten niekas nedega, — gūžtelėjo Brienė.
  — Liko tik pilis. Net žvejai, tie keli laimingieji, kurie atjojus plėšikams buvo išplaukę, persikėlė gyventi kitur. Jie matė degant savo namus, girdėjo uoste aidinčius klyksmus ir riksmus, bet švartuotis bijojo. Kai pagaliau priplaukė prie kranto, jiems beliko palaidoti draugus ir giminaičius. Kas jiems dabar ta Druskos įlanka? Tik mirusiųjų kaulai ir skaudūs prisiminimai… Jie apsigyveno Mergelių Duburyje arba kituose miestuose. — Brolis mostelėjo žibintu ir jiedu vėl ėmė leistis šlaitu. — Druskos įlanka niekada nebuvo svarbus uostas, tačiau laivai kartais į jį užsukdavo. Kaip tik to bastūnams ir reikėjo: irklinio arba burinio prekybinio laivo, kuris perkeltų juos per Siaurąją jūrą. Neradę jokio laivo, savo nusivylimą ir įtūžį jie išliejo ant miestiečių. Klausiu savęs, miledi… ką tikiesi tenai rasti?
  — Merginą, — atsakė ji broliui. — Kilmingą, trylikos metų mergaitę, gražią, kaštoniniais plaukais.
  — Ieškai Sansos Stark, — tyliai tarė jis. — Manai, tą vargšę mergaitę turi Skalikas?
  — Dornietis sakė, kad ji ketino traukti į Riveraną. Timeonas. Jis samdomas kalavijuotis, vienas iš Smarkiųjų Vyrukų, žudikas, prievartautojas ir melagis, bet nemanau, kad ir man melavo. Jis papasakojo, kad Skalikas ją pagrobė ir pasiėmė su savimi.
  — Suprantu… — Įveikę tako vingį, jie pamatė trobeles. Vyriausiasis brolis pavadino jas kukliomis. Tokios jos ir buvo. Jos atrodė tarsi akmeniniai aviliai: žemos, apvalainos, be langų. — Štai ši, — tarstelėjo jis, rodydamas artimiausią trobelę, vienintelę, pro kurios stogo angą ties viduriu kilo dūmai. Įeinant Brienei teko pasilenkti, kad netrinktelėtų galva į durų staktą. Viduje ji pamatė plūktinę aslą, šiaudų guolį, kailius ir antklodes, kad nebūtų šalta, dubenį vandens, siaurakaklį ąsotį sidro, duonos, sūrio, šiokį tokį ugniakurą ir dvi žemas kėdes. Ant vienos iš jų atsisėdo Vyriausiasis brolis ir padėjo ant aslos žibintą. — Ar galiu dar truputį pasilikti? Jaučiu, kad turime pasikalbėti.
  — Jei taip nori… — Brienė nusisegė kardasaitį ir pakabino jį ant antros kėdės, o pati sukryžiavusi kojas atsisėdo guolyje.
  — Tavo dornietis nemelavo, — prabilo Vyriausiasis brolis, — tik bijau, kad neteisingai jį supratai. Vaikaisi ne tą vilkę, miledi. Edardas Starkas turėjo dvi dukteris. Sandoras Kligeinas pagrobė kitą, jaunesniąją.
  — Ariją Stark? — iš nuostabos išsižiojusi, priblokšta, Brienė įsistebeilijo į brolį. — Tikrai tai žinai? Ledi Sansos sesuo — gyva?
  — Anksčiau tikrai buvo gyva, — tarė Vyriausiasis brolis. — O dabar… net nežinau… Gal ji buvo viena iš Druskos įlankoje nužudytų vaikų?
  Šie žodžiai smogė Brienei kaip peilis į paširdžius. Ne, pagalvojo ji. Ne, tai būtų pernelyg žiauru.
  — Gal… Vadinasi, nesi dėl to tikras?
  — Tikrai žinau, kad ta mergaitė buvo su Sandoru Kligeinu kryžkelės užeigoje, kurios šeimininkė buvo senoji Maša Hedl, kol liūtai jos nepakorė.
  Esu tikras, kad jiedu ketino keliauti į Druskos įlanką. Bet daugiau… dėl nieko nesu tikras. Nežinau, nei kur ji, nei ar tebėra gyva. Tačiau tikrai žinau ir dar kai ką. Vyras, kurį medžioji, miręs.
  Tai buvo dar vienas smūgis.
  — Kaip jis mirė?
  — Su kalaviju rankoje gyveno, nuo kalavijo ir mirė.
  — Tikrai žinai?
  — Pats jį palaidojau. Jei nori, galiu pasakyti, kur jo kapas. Užverčiau jo palaikus akmenimis, kad jų neištampytų maita mintantys žvėrys ir paukščiai, o ant akmenų piramidės padėjau jo šalmą, kad ženklintų jo paskutinio poilsio vietą. Taip pasielgęs, padariau didžiulę klaidą. Kažkoks kitas keliautojas rado tą šalmą ir pasiėmė. Žmogus, prievartavęs ir žudęs Druskos įlankoje, buvo ne Sandoras Kligeinas, nors toks pat pavojingas. Upių kraštuose knibždėte knibžda plėšrūnų. Vilkais aš jų nepavadinčiau. Mat vilkai, kaip, manau, ir šunys, kilnesni…
  Apie tą žmogų, Sandorą Kligeiną, žinau nedaug. Daugelį metų jis buvo prisiekęs princo Džofrio skydas, bet net ir tuomet sklido kalbos ir apie blogus, ir apie gerus jo darbus. Jei bent pusė iš to, ką girdėjome, yra tiesa, tai buvo niūri, ramybės rasti negalinti siela, nusidėjėlis, tyčiojęsis ir iš dievų, ir iš žmonių. Jis tarnavo, bet savo tarnyba nesididžiavo. Kovėsi, tačiau nemokėjo džiaugtis pergale. Gėrė norėdamas nuskandinti savo kančią vyno jūroje. Jis nei mylėjo, nei buvo mylimas. Jėgų gyventi jam teikė neapykanta. Nors Sandoras Kligeinas turėjo daug nuodėmių, niekada neprašė jų atleisti. Kiti vyrai svajoja apie meilę, turtus arba šlovę, o jis, Sandoras Kligeinas, svajojo nužudyti savo tikrą brolį, tai yra padaryti tokią sunkią nuodėmę, kad mane krečia šiurpas vien apie ją užsiminus. Ir vis dėlto tai buvo jo kasdienė duona, malkos jo krūtinėje degusiai ugniai. Kad ir kaip būtų niekinga, šis liūdnas ir piktas žmogus gyveno vien viltimi ant savo kalavijo ašmenų pamatyti brolio kraują, bet… net ir ši jo viltis žlugo, kai Dorno princas Oberinas sužeidė serą Gregorį užnuodyta ietimi.
  — Kalbi taip, tarsi jo gailėtum, — tarė Brienė.
  — Ir gailėjau. Jei būtum mačiusi jį mirštantį, ir tu būtum jo gailėjusi. Radau jį prie Trišakio rėkiantį iš skausmo. Sandoras Kligeinas maldavo manęs suteikti gailestingumo dovaną, tačiau esu prisiekęs daugiau niekada nežudyti. Tad, užuot patenkinęs jo prašymą, nuploviau jam karščiuojančią kaktą upės vandeniu, daviau atsigerti vyno ir uždėjau ant žaizdos šuteklį, tačiau mano pastangų nepakako, be to, radau jį per vėlai. Skalikas mirė man ant rankų. Turbūt matei mūsų arklidėse stambų juodą eržilą? Tai buvo jo karo žirgas, vardu Pašalietis. Šventvagiškas vardas… Mums labiau patinka vadinti jį Išplukdytuoju, nes buvo rastas upės pakrantėje. Tik baiminuosi, kad bus perėmęs buvusio šeimininko prigimtį.
  Žirgas… Taip, ji matė tą eržilą, girdėjo jį spardantis, bet nesuprato to, kas svarbiausia. Karo žirgai būdavo mokomi spardytis ir kandžiotis. Mūšyje jie būdavo tokie pat kovotojai, kaip ir jais jodavę riteriai. Kaip ir Skalikas.
  — Vadinasi, tai tiesa, — nusiminusi pasakė ji. — Sandoras Kligeinas miręs.
  — Atgulė amžino poilsio. — Vyriausiasis brolis šiek tiek patylėjo. — Tu dar jauna. Aš jau suskaičiavau keturiasdešimt ir keturis savo gimtadienius, tad, manau, esu du kartus už tave vyresnis. Ar nustebtum sužinojusi, jog kadaise buvau riteris?
  — Ne. Atrodai panašesnis į riterį nei į šventą vyrą. — Pažvelgus į jo krūtinę, pečius ir stambų kampuotą smakrą aiškiai buvo matyti, kad jis riteris. — Kodėl atsisakei riterystės?
  — Niekada nebuvau jos pasirinkęs. Riteris buvo mano tėvas, o anksčiau ir senelis. Mano broliai, visi iki vieno, taip pat buvo riteriai. Buvau rengiamas mūšiams nuo tos dienos, kai, jų nuomone, sulaukiau tokio amžiaus, kad galėčiau nulaikyti rankoje medinį kalaviją. Atidaviau jiems duoklę, kurią privalėjau atiduoti, ir gėdos neužsitraukiau. Turėjau ir moterų, bet šį kartą užsitraukiau nešlovę, nes kai kurias paėmiau per prievartą. Buvo viena mergina, kurią norėjau vesti, jaunesnioji smulkaus lordo duktė, bet… buvau trečiasis tėvo sūnus ir negalėjau jai pasiūlyti nei žemių, nei turtų, tik kalaviją, žirgą ir skydą. Apskritai kalbant, buvau nevykėlis. Kai nesikaudavau, dažniausiai būdavau girtas. Mano dienos buvo raudonos — užpiltos krauju ir vynu.
  — O kada viskas pasikeitė? — paklausė Brienė.
  — Kai žuvau Trišakio mūšyje. Koviausi už princą Reigarą, nors jis net nežinojo, kuo aš vardu. Negaliu pasakyti, kodėl buvau Reigaro pusėje, žinau tik tiek, kad lordas, kuriam tarnavau, tarnavo lordui, kuris nutarė paremti drakoną, o ne elnią. Jei būtų apsisprendęs kitaip, būčiau atsidūręs kitame upės krante. Mūšis buvo žiaurus, kruvinas. Dainiai nori mus įtikinti, jog įsibridę į upę dėl moters, kurią abu tvirtino mylintys, kovėsi tik Reigaras ir Robertas, bet, patikėk, grūmėsi ir kiti vyrai, ir aš buvau vienas iš jų. Dar ir šiandien prisimenu, kaip karštligiškai ieškojau kito žirgo, mat nusipirkti jo neturėjau už ką, o be žirgo — koks iš manęs būtų buvęs riteris? Tiesą sakant, vien apie tai tegalvojau. Net nemačiau, kas man kirto. Tik išgirdau už nugaros kanopų bildesį ir man šmėstelėjo mintis: „Žirgas? — bet, nespėjus nė atsisukti, kažkas trenkė man į galvą ir vėl nubloškė į upę, kurios vandenyse, tiesą sakant, turėjau nuskęsti.
  Bet nenuskendau, o atsipeikėjau čia, Tyliojoje saloje. Vyriausiasis brolis man pasakė, kad mane, visiškai nuogą, į krantą išplukdė potvynio banga. Galiu tik numanyti, jog kažkas rado mane vienoje iš dumbluotų seklumų, nuėmė šarvus, nuavė batus, numovė kelnes ir vėl įmetė į gilesnius vandenis. Visa kita padarė upė. Visi mes gimstame nuogi, tad, manau, visiškai suprantama, kad antram gyvenimui atgimiau nuogas. Paskui dešimt metų praleidau tylėdamas.
  — Suprantu. — Brienė nežinojo, nei kodėl brolis visa tai jai pasakoja, nei ką ji turėtų atsakyti.
  — Tikrai supranti? — Stambiomis plaštakomis įsirėmęs į kelius, jis pasilenkė. — Jei taip, tai liaukis ieškojusi. Skalikas miręs, be to, Sansos Stark jis niekada neturėjo. O dėl to gyvulio, kuris dėvi jo šalmą… tą niekšą reikia surasti ir pakarti. Karai eina į pabaigą, o įsiviešpatavus taikai bastūnai ilgai neištemps. Rendilas Tarlis išvalys nuo jų Mergelių Duburio apylinkes, Valderis Frėjus sunaikins tuos, kurie laikosi netoli Dvynių, be to, Daryje yra naujas jaunas lordas, labai dievobaimingas vyras, kuris tikrai įves tvarką ir savo žemėse. Keliauk namo, vaikeli. Tu turi namus, nors daugybė žmonių šiais niūriais laikais negali tuo pasigirti. Turi kilnų tėvą, kuris tave, žinoma, myli. Pagalvok, kaip jis sielvartaus, jei niekada nesugrįši. Jei žūsi, galbūt kas nors pargabens jam tavo kalaviją ir skydą. Galbūt jis net pasikabins tuos ginklus savo menėje ir didžiuodamasis į juos žiūrės, bet… jei paklaustum jo paties, neabejoju, kad pasakytų norintis geriau turėti gyvą dukterį, o ne apdaužytą skydą.
  — Dukterį… — Brienės akyse pasirodė ašaros. — Taip, jis to nusipelno. Dukters, kuri jam dainuotų, puoštų jo menę ir pagimdytų vaikaičių. Jis nusipelno ir sūnaus, stipraus ir narsaus sūnaus, kuris šlovintų jo giminės vardą. Bet Galadonas nuskendo, kai man buvo ketveri, o jam aštuoneri, o Alisana ir Ariana mirė dar lopšyje. Esu vienintelis dievų jam paliktas vaikas. Baisūne, nei sūnus, nei duktė.
  Ir staiga visa plūstelėjo Brienei iš širdies kaip juodas kraujas iš žaizdos; išdavystės, sužadėtuvės, Raudonasis Ronetas ir jo rožė, su ja šokantis lordas Renlis, lažybos dėl jos nekaltybės, karčios ašaros, kurias ji liejo tą vakarą, kai jos karalius vedė Mardžerę Tairel, bendros riterių kautynės prie Karčiojo tilto, visų vaivorykštės spalvų apsiaustas, kuriuo ji taip didžiavosi, šešėlis karaliaus palapinėje, ant jos rankų mirštantis Renlis, Riveranas ir ledi Ketlina, kelionė link Trišakio žiočių, dvikova miške su Džeimiu, Kruvinieji Juokdariai, Džeimis, šaukiantis: „Safyrai!“, Džeimis maudymosi kubile Harenhole, nuo jo kūno kylantys garai, Vargo Houto kraujo skonis, kai ji įkando jam į ausį, lokio duobė, žemyn, ant smėlio šokantis Džeimis, ilga kelionė raitomis į Karaliaus Uostą, ledi Ketlinai duota priesaika, Pažadų Tesėtojas, Prieblandos Slėnis, Mergelių Duburys, Vikruolis Dikas, Skeltnagis, Šnabždesiai ir vyrai, kuriuos ji nužudė…
  — Privalau ją rasti, — baigusi pasakoti pareiškė Brienė. — Ir kiti jos ieško, visi nori paimti Šansą į nelaisvę ir parduoti karalienei. Turiu rasti ją pirmoji. Pažadėjau Džeimiui. Man duotą kalaviją jis pavadino Pažadų Tesėtoju. Turiu pamėginti Šansą išgelbėti arba… žūti.

  # Sersėja

  Tūkstantis laivų! — Rusvi jaunosios karalienės plaukai buvo susitaršę ir nešukuoti, o skruostai deglų šviesoje atrodė įraudę, mat ji ką tik ištrūko iš kažkokio vyro glėbio. — Tavo malonybe, privalome duoti smarkų atkirtį!
  Priešpaskutinis jos ištartas žodis atsimušė į gegnes ir nuaidėjo per visas sosto menės nišas.
  Įsitaisiusi aukso ir tamsiai raudonos spalvos aukštajame krėsle Geležinio sosto papėdėje, Sersėja jautė, kaip palengva įsitempia jos kaklo raumenys. Ji drįsta man sakyti „privalome“ Jai labai knietėjo pliaukštelėti Tairelių mergšei per skruostą. Ji turėtų klūpoti ir maldauti pagalbos. Bet, užuot jos prašiusi, drįsta aiškinti savo teisėtai karalienei, ką ši privalo daryti.
  — Tūkstantis laivų? — vos atgaudamas kvapą pakartojo seras Haris Sviftas. — Tikrai negali būti. Joks lordas nevadovauja tūkstančio laivų flotilei.
  — Kažkoks baimės pagautas kvailys išpūtė laivų skaičių dvigubai, — pritarė Ortonas Meriveteris. — Arba taip ir buvo, arba lordo Tairelio vėliavininkai mums meluoja ir iš piršto laužia didesnes priešo pajėgas, kad nepalaikytume jų bailiais.
  Apšviestas į laikiklius galinėje sienoje įstatytų deglų, menės viduryje stovintis Geležinis sostas metė ilgą, supleišėjusį šešėlį. Kitas menės galas skendėjo tamsoje, ir Sersėja, nors jai tas ir nepatiko, jautė, kad ir ją supa vis ryškesni šešėliai. Visur aplink priešai, o iš draugų — jokios naudos. Kad tuo įsitikintų, jai pakako pakelti akis ir pažvelgti į savo patarėjus; tik lordas Kiburnas ir Oranas Votersas, rodės, yra tikrai pabudę. Kitus iš lovų išvertė į duris ėmę daužyti Mardžerės pasiuntiniai ir dabar jie stovėjo čia susivėlę ir suglumę. Lauke viešpatavo tamsi ir tyli naktis. Pilis ir miestas miegojo. Rodės, nors ir stovėdami, miegojo ir Borosas Blauntas, ir Merinas Trentas. Net Osmundas Ketlblekas žiovavo. Bet tik ne Loras. Tik ne mūsų Gėlių riteris. Jis stypsojo savo sesutei už nugaros tarsi blyškus šešėlis, prisijuosęs kardasaitį su ilguoju kalaviju.
  — Per pusę sumažinus laivų skaičių, jų vis tiek dar lieka penki šimtai, milorde, — atkreipė Ortono Meriveterio dėmesį Votersas. — Tik Arboras turi tiek karinių jūrų pajėgų, kad galėtų pasipriešinti tokio dydžio flotilei.
  — O kur mūsų naujieji dromonai? — paklausė seras Haris. — Geležinių ilglaiviai prieš mūsų dromonus tikriausiai neatsilaikytų, ar ne? „Karaliaus Roberto kūjis“ — galingiausias karo laivas visame Vesterose.
  — Buvo, — atsakė Votersas. — „Mieloji Sersėja“, kai bus baigta statyti, jam nė kiek nenusileis, o „Lordas Taivinas“ bus du kartus didesnis už juos abu.
  Tačiau dabar dar tik pusė laivų deramai apginkluoti ir nė vienas neturi visos įgulos. Be to, net jei visi šie darbai būtų baigti, jėgų santykis mums vis tiek būtų labai nepalankus. Tiesa, įprastas irklinis priešų ilglaivis, palyginti su mūsų laivais, yra mažas, bet geležiniai turi ir didesnių. Lordo Beilono „Didysis krakenas“ ir Geležinės flotilės laivai yra skirti jūrų mūšiams, o ne plėšikavimui. Greičiu ir jėga jie prilygsta mažesniems mūsų karo laivams, bet turi geresnes įgulas ir geresnius kapitonus. Geležiniai jūroje praleidžia visą savo gyvenimą.
  Kai Beilonas Greidžojus prieš jį sukilo, Robertui reikėjo tas salas sunaikinti, pagalvojo Sersėja. Jis sutriuškino geležinių laivynų, pelenais paleido jų miestus, sugriovė pilis, bet, kai šie puolė prieš jį ant kelių, vėl leido jiems atsistoti. Robertui reikėjo iš geležinių kaukolių supilti dar vienų salų. Jos tėvas būtų taip ir padaręs, bet Robertas niekada nepasižymėjo drąsa, būtina karaliui, norinčiam išlaikyti savo karalystėje taiką.
  — Geležiniai nedrįso pulti ir plėšti Žemupio nuo tų laikų, kai Jūros akmens soste sėdėjo Dagonas Greidžojus, — pasakė ji. — Kodėl sumanė mus pulti dabar? Kas juos padrąsino?
  — Naujasis jų karalius. — Kiburnas stovėjo susikišęs plaštakas į drabužio rankoves. — Lordo Beilono brolis. Visi jį vadina Varnaakiu.
  — Maitlesiai varnai puotauja radę lavonus arba mirštančius, — tarė didysis meisteris Paišelis. — Stiprių ir sveikų gyvūnų jie nepuola. Tiesa, lordas Euronas nepasotinamas, jis trokšta aukso ir kitokio grobio, bet, kai tik išplauksime jo pasitikti, jis spruks atgal į Paiką, kaip kadaise spruko lordas Dagonas.
  — Klysti, — įsiterpė Mardžerė Tairel. — Plėšikai tokiomis gausiomis pajėgomis niekada nepuola. Tūkstantis laivų! Lordas Hevetas ir lordas Česteris nužudyti, žuvo ir lordo Šerio sūnus bei įpėdinis. Seris su keliais jam likusiais laivais pabėgo į Haigardeną, o lordas Grimas tapo įkaitu savo paties pilyje. Vilas sako, kad vietoj jų geležinių karalius suteikė lordo titulą keturiems saviškiams.
  Vilas, pašaipiai pagalvojo Sersėja, tas luošys. Tai jis dėl visko kaltas. Tas kvailys Meisas Tairelis ginti Žemupį patikėjo tam nevykėliui ir ištižėliui.
  — Nuo Geležies salų iki Skydų — tolima kelionė, — pasakė karalienė. — Kaip galėjo nutikti, kad iki šiol niekas nepastebėjo tūkstančio laivų?
  — Vilas mano, kad jie laikėsi atokiau nuo pakrančių, — atsakė Mardžerė. — Plaukė taip, kad nuo kranto jų nebūtų matyti, perskrodė atvirus Saulėlydžio jūros vandenis ir staiga pasirodė iš vakarų.
  Greičiausiai luošys nepastatė apžvalgos bokštuose sargybos ir dabar bijo, kad mes to nesužinotume. Jaunoji karalienė tik dangsto savo brolį. Sersėjai išdžiūvo burna. Norėčiau taurės Arboro auksinio. Jei geležiniai nuspręstų užgrobti Arborą, netrukus visą karalystę imtų kankinti troškulys.
  — Čia galėjo prikišti nagus ir Stanis. Beilonas Greidžojus mano lordui tėvui siūlė sudaryti sąjungą. Galbūt jo brolis tą patį pasiūlė Staniui…
  Paišelis suraukė antakius.
  — Kokia lordui Staniui būtų nauda iš…
  — Jis sutvirtintų savo pozicijas. Ir gautų progą prisiplėšti grobio. Staniui reikia aukso, kad galėtų susimokėti samdomiems kalavijuočiams. Be to, plėšikaudamas vakaruose jis galbūt tikisi nukreipti mūsų dėmesį nuo Drakono Uolos ir Vėtrų Gūžtos.
  Lordas Meriveteris pritariamai linktelėjo ir tarė:
  — Taip, tai mėginimas nukreipti dėmesį. Stanis gudresnis, nei manome. Tavo malonybė labai išmintinga, kad iš karto perprato jo užmačias.
  — Lordas Stanis kaip įmanydamas mėgina palenkti savo pusėn šiauriečius, — įsiterpė Paišelis. — Susibičiuliavęs su geležiniais, jis negalėtų tikėtis…
  — Šiauriečiai priėjo nesidės, — pertraukė didįjį meisterį Sersėja stebėdamasi, kaip toks mokytas vyras gali būti toks kvailas. — Iš Frėjų sužinojome, kad lordas Manderlis Svogūnų riteriui nurentė galvą ir nukapojo plaštakas, o keli kiti šiauriečiai lordai prisidėjo prie lordo Boltono. Mano priešo priešas yra mano draugas. Į ką dar gali kreiptis Stanis, jei ne į geležinius ir tyržmogius, kitaip sakant, į šiaurės priešus? Bet jei Stanis tikisi, kad įkilusiu į jo pinkles, vadinasi, jis dar žioplesnis už tave. — Ir Sersėja kreipėsi į jaunąją karalienę: — Skydo salos priklauso Žemupiui. Grimas, Seris ir kiti lordai yra prisiekę ištikimybę Haigardenui. Taigi Haigardenas ir turi atremti šį puolimą.
  — Haigardenas nesėdės rankų sudėjęs, — patikino Mardžerė Tairel. — Vilas pasiuntė žinią Leitonui Haitaueriui į Senmiestį, kad šis pasiruoštų gintis. Garlanas telkia vyrus ir ketina atsiimti salas. Tačiau didžioji dalis pačių geriausių mūsų karinių pajėgų tebėra su mano tėvu. Turime išsiųsti jam žinią į Vėtrų Gūžtą. Nedelsiant.
  — Kad nutrauktų apgultį? — Mardžerės nuomonė Sersėjai buvo nė motais. Ji drįsta man sakyti „nedelsiant“. Kuo ji mane laiko, gal tarnaite?
  — Esu tikra, kad lordui Staniui tai labai patiktų. Ar klauseisi, apie ką kalbėjome, miledi? Jei jam pavyktų nukreipti mūsų dėmesį nuo Drakono Uolos ir Vėtrų Gūžtos ir priversti mus atsigręžti į tuos iš vandens kyšančius akmenis…
  — Akmenis? — aiktelėjo Mardžerė. — Ar tavo malonybė tikrai pasakė „akmenis“?
  Gėlių riteris uždėjo seseriai ranką ant peties.
  — Norėčiau atkreipti tavo malonybės dėmesį, kad užėmę tuos akmenis geležiniai kelia grėsmę Senmiesčiui ir Arborui. Iš tvirtovių Skydo salose plėšikai Manderiu gali pasiekti pačią Žemupio širdį, kaip yra ne kartą padarę senovėje. Turėdami užtektinai karių, jie gali užimti net Haigardeną.
  — Šit kaip? — apsimestinai naiviai tarstelėjo karalienė. — Na, tuomet bus geriausia, jei tavo narsuoliai broliai nuvys juos nuo tų akmenų, ir kuo greičiau, tuo geriau.
  — Kaip karalienė patartų jiems tai padaryti neturint laivų? — pasiteiravo seras Loras. — Per dvi savaites Vilas su Garlanu gali surinkti dešimt tūkstančių karių, o per mėnesį — du kartus tiek, bet… jie negali vaikščioti vandens paviršiumi, tavo malonybe.
  — Haigardenas įsikūręs prie Manderio, — priminė jam Sersėja. — Jums ir jūsų vasalams priklauso tūkstančiai lygų pakrantės. Ar tose vietovėse nėra žvejų? Argi neturite nei pramoginių baržų, nei keltų, nei upių laivų, nei valčių?
  — Turime jų daugybę, — pripažino seras Loras.
  — Taigi, manau, jų turėtų pakakti perkelti kariuomenei per tokį nedidelį vandens ruožą.
  — O jei geležinių ilglaiviai užklups mūsų plaustų flotilę, besikeliančią per tą „nedidelį vandens ruožą“, ką tuomet tavo malonybė patartų mums daryti?
  Eiti į dugną, pagalvojo Sersėja.
  — Haigardenas turi ir aukso. Leidžiu jums nusisamdyti laivų iš kito Siaurosios jūros kranto.
  — Kalbi apie Myro ir Lyso piratus? — neslėpdamas paniekos paklausė Loras. — Apie padugnes iš laisvųjų miestų?
  Jis toks pat įžūlus kaip ir jo sesuo.
  — Liūdna, bet kartais mums visiems tenka turėti reikalų su padugnėmis, — apsimestinai meiliai paaiškino Sersėja. — Gal sugalvojai ką nors geriau?
  — Tik Arboras turi tiek laivų, kad galėtų susigrąžinti iš geležinių Manderio žiotis ir apsaugoti mano brolius nuo jų ilglaivių, kol jie pasieks Geležies salas. Maldauju, tavo malonybe, pasiųsk žinią į Drakono Uolą ir liepk lordui Redvainui nedelsiant plaukti prie Manderio.
  Jis bent jau susipranta maldauti. Paksteris Redvainas turėjo du šimtus karo laivų ir penkis kartus daugiau prekybinių baržų, kogų vynui gabenti, prekybinių galerų bei banginių medžioklės laivų. Tačiau Redvainas buvo įkūręs stovyklą prie Drakono Uolos sienų, o dauguma jo flotilės laivų plukdė kariuomenę per Juodųjų Vandenų įlanką ir tie kariai turėjo pulti saloje dunksančią tvirtovę. Likę flotilės laivai skrodė Laivadūžių įlankos vandenis ir plaukė į pietus, mat tik jie galėjo atkirsti Vėtrų Gūžtą nuo išorinio pasaulio ir neleisti jai jūros keliu apsirūpinti maistu ir vandeniu.
  Išgirdęs sero Loro siūlymą, Oranas Votersas pyktelėjęs paklausė:
  — Jei lordas Redvainas patrauks laivus, kaip aprūpinsime maistu savo vyrus Drakono Uoloje? Kaip be Arboro galerų tęsime Vėtrų Gūžtos apsiaustį?
  — Apsiaustį bus galima atnaujinti vėliau, kai…
  Sersėja nutarė įsikišti.
  — Vėtrų Gūžta — šimtą kartų vertingesnė už Skydo salas, o Drakono Uola… Stanio Barateono valdoma Drakono Uola yra tarsi mano sūnui į gerklę įremtas peilis. Kai pilis bus paimta, lordo Redvaino ir jo flotilės mums nebereikės. — Karalienė atsistojo. — Audiencija baigta. Didysis meisteri Paišeli, noriu su tavimi šnektelėti.
  Senis krūptelėjo, tarsi karalienės balsas būtų pažadinęs jį, sapnuojantį savo jaunas dienas, bet jam nespėjus pratarti žodžio, Loras Tairelis taip ryžtingai žengė į priekį, jog karalienė sunerimusi žingtelėjo atatupsta. Ji jau ketino šūktelėti serui Osmundui, kad ją gintų, bet Gėlių riteris priklaupė.
  — Tavo malonybe, leisk man paimti Drakono Uolą.
  Jo sesuo delnu užsidengė burną.
  — Lorai, ne…
  Bet į sesers maldavimą seras Loras nekreipė dėmesio.
  — Lordas Paksteris ketina marinti Drakono Uolą badu ir taip priversti ją pasiduoti, bet tai užtruks pusę metų, o gal ir dar ilgiau. Paskirk kariuomenės vadu mane, tavo malonybe. Po dviejų savaičių pilis bus tavo, net jei man tektų sugriauti apsaugines jos sienas plikomis rankomis.
  Malonesnės dovanos Sersėjai niekas nebuvo įteikęs nuo tos dienos, kai pas ją atbėgo Sansa Stark ir atskleidė lordo Edardo planus. Jai buvo malonu matyti, kaip išblyško Mardžerė.
  — Tavo drąsa man atėmė žadą, sere Lorai, — tarė Sersėja. — Lorde Votersai, ar bent vienas iš naujųjų dromonų jau gali būti nuleistas į jūrą?
  — “Mieloji Sersėja“, tavo malonybe. Laivas labai greitas ir stiprus kaip karalienė, kurios garbei jis pavadintas.
  — Puiku. Tegul „Mieloji Sersėja“ tuoj pat plukdo Gėlių riterį į Drakono Uolą. Sere Lorai, skiriu tave kariuomenės vadu. Prisiek, kad negrįši tol, kol Drakono Uola nepereis Tomeno valdžion.
  — Prisiekiu, tavo malonybe.
  Seras Loras atsistojo.
  Sersėja pabučiavo jį į abu skruostus. Paskui pabučiavo Mardžerę ir jai šnipštelėjo: „Tavo brolis labai narsus.“ Bet… arba Mardžerei pritrūko mandagumo ką nors atsakyti, arba iš baimės jai sumedėjo liežuvis.
  Iki aušros likus kelioms valandoms, Sersėja išėjo pro karaliaus duris už Geležinio sosto. Seras Osmundas su deglu traukė pirmas, o Kiburnas žingsniavo šalia karalienės. Paišeliui teko pasistengti, kad neatsiliktų.
  — Tavo malonybe, maldauju išklausyti, — pūtuodamas prabilo jis. — Jauni vyrai pernelyg drąsūs ir galvoja tik apie karo šlovę, o ne apie pavojus. Seras Loras… Jo planas labai pavojingas. Šturmuoti Drakono Uolos sienas…
  — …labai narsaus kario žingsnis.
  — Taip, narsaus kario žingsnis, bet…
  — Neabejoju, kad mūsų Gėlių riteris pirmas užlips ant dantytų tvirtovės sienų.
  Ir tikriausiai pirmas nuo jų nukris. Tas niekšelis raupų išėstu veidu, kurį Stanis paliko ginti pilies, buvo ne geltonsnapis riterių turnyrų dalyvis, o šilto ir šalto matęs žudikas. Jei dievai bus geri, jis pasirūpins, kad seras Loras žūtų šlovingai, kaip ir trokšta. Žinoma, jei tik pakeliui į Drakono Uolų nenuskęs. Praeitą naktį siautė dar viena, labai smarki audra. Kelias valandas lietus pylė kaip iš kibiro. Aky argi tai nebūtų liūdna? — mąsliai tarė sau karalienė. Nuskęsti — taip kasdieniška. Seras Loras šlovės geidžia taip, kaip tikri vyrai geidžia moterų, ir mažiausia, ką dievai gali dėl jo padaryti, tai pasiųsti tokią mirtį, kurią apdainuotų dainiai.
  Tačiau, kad ir koks likimas šį jaunuolį ištiktų Drakono Uoloje, karalienė vis tiek laimės. Jei Loras paims pilį, Staniui tai bus nepaprastai skaudus smūgis, o Redvaino flotilė galės plaukti kautis su geležiniais. Jei serui Lorui nepavyks, karalienė pasirūpins jam suversti kaltę. Niekas nekenkia didvyriui labiau už nesėkmę. O jei jis bus pargabentas namo ant skydo, pelnęs šlovę ir aptekęs krauju, seras Osnis bus čia pat ir tikrai paguos gedinčią seserį.
  Ilgiau ištverti nesijuokusi Sersėja negalėjo. Ji nusikvatojo ir tas juokas nuaidėjo per visą menę.
  — Tavo malonybe… — Didysis meisteris Paišelis sumirksėjo, o jo apatinė lūpa atvipo. — Kodėl… kodėl juokiesi?
  — Kodėl? — apsimestinai nustebusi gūžtelėjo Sersėja. — Tikrai, gal turėčiau verkti? Mano širdis kupina meilės mūsų narsiajam serui Lorui.
  Didįjį meisterį ji paliko stovėti ant vingiuotų laiptų. Senis jau visiškai niekam tikęs, nusprendė karalienė. Pastaruoju metu Paišelis, rodės, nieko kito neveikė, tik lindo jai į akis su savo įspėjimais ir prieštaravimais. Jis nepritarė ir susitarimui, kurį Sersėja pasiekė su aukštuoju septonu, o kai ji liepė seniui paruošti sutarčiai reikalingus dokumentus, jis įsistebeilijo į ją drumstomis, traiškanotomis akimis ir ėmė vapėti apie senovės istoriją, kol Sersėja jį pertraukė. „Karaliaus Meigoro laikai praėjo ir jo įstatymus nuklojo užmaršties dulkės, — ryžtingai priminė ji. — Dabar valdo Tomenas ir aš.“ Būtų buvę daug geriau, jei būčiau palikusi jį juodosiose celėse mirti.
  — Jei seras Loras žūtų, tavo malonybei reikėtų ieškoti kito vyro, tinkamo tarnauti karaliaus sargyboje, — jiems tiltu kertant nusmailintų baslių prismaigstytą griovį, juosiantį Meigoro tvirtovę, tarė lordas Kiburnas.
  — Kokio nors puikaus kovotojo, — pritariamai linktelėjo ji. — Tokio jauno, vikraus ir stipraus, kad Tomenas serą Lorą pamirštų. Būtų ne pro šalį, jei tas vyras būtų narsus, bet jam neturėtų kilti visokių paikų minčių. Gal pažįsti tokį kovotoją?
  — Deja, ne, — atsakė Kiburnas. — Turėjau mintyje visai kitokį vyrą. Tokį, kuris narsos trūkumą dešimteriopai atperka atsidavimu. Jis gins tavo sūnų, žudys tavo priešus, saugos tavo paslaptis ir joks mirtingas priešininkas prieš jį neatsilaikys.
  — Tai tik šnekos. Žodžiai nieko nereiškia. Kai ateis laikas, galėsi atvesti savo tobulą riterį ir pažiūrėsime, ar jis iš tiesų toks, kaip sakai.
  — Prisiekiu, apie jį bus kuriamos dainos. — Lordo Kiburno akys linksmai žybtelėjo ir aplink jas pasirodė raukšlelės. — Ar galėčiau paklausti apie šarvus?
  — Perdaviau tavo užsakymą. Ginklininkas mano, kad išėjau iš proto. Jis mane tikina, girdi, joks vyras nėra toks stiprus, kad su tokiais sunkiais šarvais galėtų judėti ir kautis. — Įspėdama meisterį be grandinės, Sersėja atidžiai jį nužvelgė. — Jei per tave apsikvailinsiu, mirsi garsiai rėkdamas. Tikiuosi, tai suvoki?
  — Kiekvieną akimirką, tavo malonybe.
  — Gerai. Ir daugiau apie tai — nė žodžio.
  — Karalienė labai išmintinga. Juk ir sienos turi ausis.
  — Taigi.
  Kartais naktį Sersėja girdėdavo krebždesius net savo kambariuose. Pelės sienose, tuomet ramindavosi ji, tai tik pelės sienose.
  Prie jos lovos degė žvakė, bet židinio ugnis buvo užgesusi, o kito šviesos šaltinio miegamajame nebuvo. Be to, kambaryje buvo šalta. Nusirengusi ir palikusi suknią kūpsoti ant grindų, Sersėja įsmuko po antklodėmis. Kitame lovos šone sujudėjo Tena.
  — Tavo malonybe… — mieguista sumurmėjo ji. — Kuri dabar valanda?
  — Pelėdos valanda, — atsakė karalienė.
  Nors Sersėja dažnai miegodavo viena, vis dėlto niekuomet to nemėgo. Kiek save prisiminė, tais laikais, kai jie su broliu buvo tokie maži, kad niekas negalėjo jųdviejų atskirti, ji visuomet miegodavo kartu su Džeimiu. Vėliau, kai buvo išskirti, ji turėjo visą virtinę panašaus amžiaus tarnaičių ir kompanionių, dauguma jų buvo namuose tarnavusių riterių arba tėvo vėliavininkų dukterys. Nė viena jai neįtiko ir tik kelios jos miegamajame užsibuvo šiek tiek ilgiau. Visos jos buvo gyvačiukės. Nuobodžios ir verksnės, amžinai pasakojančios istorijas ir mėginančios įsiterpti tarp manęs ir Džeimio. Ir vis dėlto tamsos gaubiamoje Uolos gūdumoje būdavo tokių nemalonių naktų, kad jai patikdavo jausti greta gulinčio kūno šilumą. Tuščioje lovoje būdavo šalta.
  Juolab čia. Šiame miegamajame buvo itin šalta, be to, po šiuo baldakimu mirė jos niekšas vyras, karalius. Robertas Barateonas, Pirmasis šiuo vardu, — tegul niekada nebūna antro. Neišmanėlis, girtuoklis ir žiaurus žmogus — jos sutuoktinis. Tegul dabar verkia pragare. Tena lovą šildė ne prasčiau nei kadaise Robertas, tik niekada nemėgino Sersėjos pražargdinti. Pastaruoju metu su karaliene ji miegodavo dažniau nei su lordu Meriveteriu. Dėl to Ortonas, rodės, neprieštaravo… o jei ir prieštaravo, jam pakako nuovokos prikąsti liežuvį.
  — Kai pabudusi tavęs neradau, susirūpinau, — sukuždėjo ledi Meriveter sėsdamasi, nugara remdamasi į pagalves ir antklode kamšydamasi juosmenį. — Ar kas nors atsitiko?
  — Ne, — atsakė Sersėja, — viskas gerai. Rytoj seras Loras išplaukia į Drakono Uolą užimti pilies, jis atris rankas Redvaino laivynui ir mums visiems įrodys, kad yra tikras vyras. — Ir ji myrietei papasakojo viską, kas vyko po virpančiu Geležinio sosto šešėliu. — Be savo šauniojo brolio jaunoji mūsų karalienė, galima sakyti, lieka nuoga. Žinoma, ji turi savo sargybinius, bet aš tai šen, tai ten pilyje jau mačiau jų kapitoną. Jis tikras plepys su ant apsiausto išsiuvinėta vovere. O voverės nuo liūtų sprunka. Tas vyras iš prigimties negali nepaklusti Geležiniam sostui.
  — Mardžerė turi ir kitų kalavijų, — įspėjo karalienę ledi Meriveter. — Dvare ji susirado daug draugų, be to, ir ji, ir visos jaunosios jos pusseserės turi gerbėjų.
  — Dėl kelių gerbėjų neketinu sukti galvos, — numojo ranka Sersėja. — Bet kariuomenė prie Vėtrų Gūžtos…
  — Ką ketini daryti, tavo malonybe?
  — Kodėl klausi? — Sersėjos skoniui ledi Meriveter klausimas buvo pernelyg tiesmukas. — Tikiuosi, nenori pasidalyti šiais tuščiais svarstymais su mūsų vargše jaunąja karaliene?
  — Niekada. Aš — ne Sinelė.
  Sersėja nemėgo prisiminti Sinelės. Už mano gerumą ji atsidėkojo išdavyste. Taip pat pasielgė ir Sansa Stark. Ir Melara Heterspun, ir storulė Džeinė Farman, kai jos visos trys dar buvo jaunos mergaitės. Jei ne jos, niekada nebūčiau kėlusi kojos į tą palapinę. Niekada nebūčiau leidusi Megei Varlei paragauti savo kraujo ir tame laše įžvelgti mano ateities.
  — Man būtų labai liūdna, jei kada nors numotum ranka į mano pasitikėjimą, Tena. Neturėčiau kitos išeities, tik atiduoti tave lordui Kiburnui, bet žinau, kad iš gailesčio verkčiau.
  — Niekada neturėsi priežasties dėl manęs verkti, tavo malonybe. O jei prasikalsiu, tik tark žodį ir pati nueisiu pas Kiburną. Trokštu tik būti šalia tavęs. Tarnauti tau ir vykdyti kiekvieną tavo reikalavimą.
  — O kokio atlygio už šią tarnystę tikiesi?
  — Jokio. Man malonu suteikti tau malonumą.
  Tena pasivertė ant šono, o jos alyvinė oda spindėjo žvakės šviesoje. Jos krūtys buvo didesnės nei karalienės, speneliai taip pat didžiuliai ir juodi kaip ragiukai. Ji už mane jaunesnė. Jos krūtys dar nepradėjusios vysti. Sersėja pagalvojo, ką jaustų bučiuodama kitą moterį. Ne švelniai, ne į skruostą, kaip buvo įprasta kilmingoms ledi, bet aistringai ir į lūpas. Tenos lūpos buvo labai putlios. Sersėja klausė savęs, ką jaustų čiulpdama tas krūtis, ką jaustų, jei pasiguldytų šią myrietę ant nugaros, pražargdintų ir naudotųsi ja taip, kaip jos vyras, Robertas, prisiplempęs vyno, naudodavosi ja, o jai trūkdavo jėgų nustumti jį ir ranka, ir burna.
  Tos naktys būdavo baisiausios, ji tysodavo bejėgė, jo užgulta, o jis mėgaudavosi, trenkdamas vynu ir niurnėdamas nelyginant šernas. Paprastai baigęs Robertas nuo jos nusirisdavo ir, ant jos šlaunų dar neišdžiuvus sėklai, jau knarkdavo. Po sueities jai visuomet skaudėdavo, tarpkojo oda būdavo jautri, o šiurkščiai paglamžytos krūtys skausmingos. Būdama su savo vyru, Sersėja sudrėko tik vieną kartą — jųdviejų vestuvių naktį.
  Kai jie susituokė, Robertas buvo gana gražus vyras — aukštas, stiprus, galingas, — bet jo plaukai buvo juodi ir vešlūs, ant krūtinės tankūs, aplink lytį — šiurkštūs. Iš Trišakio jis grįžo labai pasikeitęs, kartais pagalvodavo karalienė, kai jis negailestingai badydavo ją savo kotu. Pirmus kelerius metus, kai Robertas užguldavo ją dažniau, Sersėja užsimerkdavo ir įsivaizduodavo besimylinti su Reigaru. Įsivaizduoti, kad jos vyras — Džeimis, ji niekaip negalėjo; jis buvo per daug skirtingas ir beveik nepažįstamas. Net nuo jo sklidęs kvapas buvo kitoks.
  O Robertui tų naktų nė nebūdavo. Rytą jis nieko neprisimindavo, ar bent jau tikindavo Sersėją nieko neprisimenąs. Kartą, pirmaisiais santuokos metais, kitą rytą Sersėja pasakė esanti nepatenkinta. „Tu mane užgavai“, — pasiskundė ji. Robertas bent jau neslėpė, kad jam gėda. „Tai buvau ne aš, miledi, — paniuręs ir suirzęs tarė jis tarsi vaikas, virtuvėje sučiuptas vagiantis obuolių pyragą. — Viskas dėl vyno. Geriu per daug vyno.“ Ir, norėdamas užgerti šį prisipažinimą, pasiėmė savo ragą alaus. Kai pakėlė jį prie lūpų, Sersėja savuoju alaus ragu trenkė jam į veidą taip smarkiai, kad įskėlė dantį. O po kelerių metų, per puotą ji girdėjo Robertą prie stalo patarnaujančiai merginai giriantis, kad dantis jam įskilo per riterių turnyrą besikaunant bendrose kautynėse. Na, mūsų santuoka ir buvo kautynės, pagalvojo ji, tad Robertas nemelavo.
  Bet visa kita buvo melas. Jis prisiminė, ką su ja darydavo naktį, Sersėja tuo neabejojo. Tiesą ji suprato žvelgdama vyrui į akis. Jis tik apsimetinėjo, kad viską pamiršo; apsimetinėti jam buvo lengviau, nei stoti akis į akį su savo gėda. Mat giliai širdyje Robertas Barateonas buvo bailys. Ilgainiui lovoje jis Sersėją užpuldavo vis rečiau. Pirmais santuokos metais jis paimdavo žmoną bent kartą per dvi savaites; o kelerius paskutinius — vos kartą per metus. Bet visiškai savo žmonos vis dėlto neužmiršo. Anksčiau ar vėliau visuomet būdavo toks vakaras, kai jis per daug išgerdavo ir užsimanydavo pasinaudoti savo kaip sutuoktinio teise. Tai, ko dienos šviesoje Robertas gėdijosi, tamsoje jam teikė malonumą.
  — Karaliene… — tarė Tena Meriveter. — Tavo žvilgsnis toks keistas… Ar gerai jautiesi?
  — Aš tik… prisiminiau. — Jai išdžiūvo burna. — Tu gera draugė, Tena. Geros draugės neturėjau jau…
  Kažkas garsiai pasibeldė į duris.
  Ir vėl? — Beldimas buvo toks nekantrus, kad Sersėją nukrėtė šiurpas. Gal mus puola dar tūkstantis laivų? Ji apsivilko naktinį apsiaustą ir nuėjo pažiūrėti, kas ten.
  — Maldauju atleisti, kad trukdau, tavo malonybe, — atsiprašė sargybinis, — bet ledi Stokvort primygtinai prašo audiencijos.
  — Taip vėlai? — rūsčiai paklausė Sersėja. — Gal Falisei protas pasimaišė? Pasakyk jai, kad aš jau atsiguliau miegoti. Pasakyk, kad Skydo salose gyvenę prasčiokai buvo išžudyti. Dar pasakyk, kad pusę nakties nemiegojau. Priimsiu ją rytoj.
  Sargybinis nueiti neskubėjo.
  — Būk gera, tavo malonybe, ji… ji lyg nesava, jei supranti, ką turiu galvoje.
  Sersėja suraukė antakius. Ji numanė, kad Falisė atvyko pranešti, jog Bronas negyvas.
  — Na gerai. Bet turėsiu apsirengti. Nuvesk ją į mano svetainę ir liepk palaukti. — Kai ledi Meriveter atsikėlė ketindama eiti drauge, karalienė maloniai ją sudraudė: — Ne, pasilik. Bent vienai iš mudviejų reikia pailsėti. Aš ilgai neužtruksiu.
  Ledi Falisės veidas buvo nusėtas mėlynių ir papurtęs, o akys užverktos ir paraudusios. Jai buvo perskelta apatinė lūpa, drabužiai purvini ir suplėšyti.
  — Dievai! — įleidusi ją į svetainę ir uždariusi duris, tyliai šūktelėjo Sersėja. — Kas nutiko tavo veidui?
  Bet Falisė šio klausimo, rodos, nė negirdėjo.
  — Jis jį nužudė, — virpančiu balsu tarė ji. — Tegul Motina būna gailestinga, jis… jis…
  Vargšelė ėmė kūkčioti ir virpėti visu kūnu.
  Pripylusi taurę vyno, Sersėja padavė ją verkiančiai moteriai.
  — Išgerk. Vynas tave nuramins. Gerai… Dar išgerk. Liaukis verkusi ir sakyk, ko čia atėjai?
  Kol karalienė žodis po žodžio išpešė iš ledi Falisės visą istoriją, siaurakakliame ąsotyje baigėsi vynas. Sužinojusi, kas nutiko, Sersėja nežinojo, ar juoktis, ar tūžti.
  — Dvikova… — pakartojo ji ledi Falisės žodžius. Ar Septyniose Karalystėse jau niekuo negalima pasitikėti? Ar aš — vienintelė Vesterose, kuriai dar liko lašelis smegenų? — Nori pasakyti, kad seras Balmanas iškvietė Broną į dvikovą?
  — Jis sakė, kad tai bus visai pa…paprasta. Sakė, girdi, ietis — tai riterio ginklas, o B…bronas nėra tikras riteris. Balmanas mane patikino, jog išmuš Broną iš balno, o kai šis nukritęs nežinos, ko griebtis, jį pribaigs.
  Tiesa, Bronas nebuvo riteris. Bronas buvo mūšiuose užgrūdintas žudikas. Tavo beprotis vyras pats pasirašė sau mirties nuosprendį.
  — Nuostabus planas. Ar galėčiau pasiteirauti, kodėl jis žlugo?
  — B…bronas ietimi pervėrė vargšui Balmano a…a…arkliui krūtinę. Balmanas, jis… Krisdamas žirgas prispaudė jam kojas. Jis taip gailiai klykė…
  Samdomi kalavijuočiai gailesčio nepažįsta, norėjo pasakyti Sersėja.
  — Prašiau suorganizuoti nelaimingą atsitikimą medžioklėje. Strėlė galėjo nulėkti ne į tą pusę, jis galėjo nukristi nuo žirgo, sutikti įsiutusį šerną… miške žmogaus tyko tiek daug mirtinų pavojų… Ir nė vienas iš jų neturi nieko bendra su ietimi.
  Bet Falisė karalienės, rodės, nesiklausė.
  — Pasileidau tekina pas Balmaną, o jis… jis… trenkė man per veidą. Ir privertė mano lordą pri…prisipažinti. Balmanas šaukėsi meisterio Frenkeno, kad juo pasirūpintų, bet tas samdomas kalavijuotis, jis… jis… jis…
  — Prisipažinti? — Šis žodis Sersėjai nepatiko. — Tikiuosi, kad mūsų narsusis seras Balmanas laikė liežuvį už dantų?
  — Bronas durklu pervėrė jam akį, o man liepė dar prieš saulėlydį nešdintis iš Stokvorto, o jei ne, pagrasino išdursiąs akį ir man. Grasino atiduoti mane pilies įgulos vyrams, jei tik kuris nors manęs užsigeis. Kai įsakiau Broną suimti, vienam iš riterių pakako įžūlumo atsikirsti, kad daryčiau, ką liepia lordas Stokvortas. Taip ir pasakė: „Lordas Stokvortas!“ — Ledi Falisė stipriai įsikibo karalienės rankos. — Tavo malonybe, privalai man duoti riterių. Šimtą riterių! Ir arbaletininkų, kad galėčiau susigrąžinti pilį. Stokvortas priklauso man! Jie man net neleido pasiimti drabužių! Bronas pareiškė, esą dabar tai jo žmonos drabužiai — visos mano š…šilko ir aksomo suknios…
  Tavo skarmalai man mažiausiai rūpi. Karalienė ištraukė pirštus iš lipnių ir šaltų moters gniaužtų.
  — Prašiau jūsų užpūsti žvakę ir padėti apsaugoti karalių. O jūs parvertėte liepsnojantį puodą. Ar tavo besmegenis Balmanas paminėjo mano vardą? Geriau pasakyk, kad ne…
  Falisė apsilaižė lūpas.
  — Jis… jis labai kankinosi, jo kojos buvo sulaužytos. Bronas žadėjo būti jam gailestingas, bet… Kas laukia mano vargšės m…motinos?
  Tikriausiai mirtis.
  — O kaip pati manai?
  Ledi Tanda jau dabar galėjo būti mirusi. Bronas neatrodė esąs toks žmogus, kuris rūpintųsi slaugyti senę su sulaužytu klubikauliu.
  — Turi man padėti. Kur man eiti? Ką daryti?
  Tikriausiai galėtum ištekėti už Mėnuliuko, vos nepasakė Sersėja. Jis beveik toks pat kvailas kaip ir tavo velionis vyras. Bet negalėjo rizikuoti ir leisti įsiplieksti karui čia, Karaliaus Uoste.
  — Tyliosios seserys visuomet džiaugiasi sulaukusios našlių, — tarė ji. — Jos gyvena tyliai, ramiai, meldžiasi, daug mąsto ir daro gerus darbus. Gyvuosius jos paguodžia, o mirusiems suteikia ramybę.
  Be to, jos nekalba. Sersėja nenorėjo, kad ta moteris klajotų po Septynias Karalystes skleisdama pavojingas kalbas.
  Tačiau Falisė visai prarado sveiką nuovoką.
  — Viską, ką darėme, darėme siekdami pasitarnauti tavo malonybei. Didžiuojamės būdami ištikimi. Sakei…
  — Pamenu, ką sakiau. — Sersėja prisivertė nusišypsoti. — Turi likti čia, su mumis, miledi, kol sugalvosime, kaip susigrąžinti tavo pilį. Leisk, įpilsiu tau dar vieną taurę vyno. Lengviau užmigsi. Esi išsekusi ir palaužta sielvarto. Mano vargšelė mieloji Falisė. Štai, išgerk.
  Kol viešnia tuštino siaurakaklį ąsotį vyno, Sersėja priėjusi prie durų pasišaukė tarnaites. Dorkasai ji liepė surasti lordą Kiburną ir tuoj pat atvesti čia. O Džosliną Svift pasiuntė į virtuvę.
  — Atnešk duonos, sūrio, bandelių su mėsa ir kelis obuolius. Ir vyno. Mes labai ištroškusios.
  Kiburnas prisistatė anksčiau, nei buvo atneštas maistas. Per tą laiką ledi Falisė išgėrė dar tris taures ir pradėjo knapsėti, nors kartais dar pakeldavo galvą ir sukūkčiodavo. Karalienė pasivedė Kiburną į šalį ir papasakojo, kokią kvailystę iškrėtė seras Balmanas.
  — Negaliu leisti Falisei mieste skleisti kalbų. Iš sielvarto ji visai pametė protą. Ar tau vis dar reikia moterų savo… darbams?
  — Reikia, tavo malonybe. Lėlininkai jau gerokai nustekenti.
  — Tuomet pasiimk Falisę ir daryk su ja, ką nori. Bet kai ji nusileis į juodąsias celes… ar turiu dar ką nors pridurti?
  — Ne, tavo malonybe. Viską supratau.
  — Gerai. — Karalienė vėl apsimestinai meiliai nusišypsojo. — Mieloji Fakse, atėjo meisteris Kiburnas. Jis pasirūpins, kad pailsėtum.
  — Ak, — vos apversdama liežuvį tarė Falisė, — kaip gerai…
  Kai Kiburnas su Falisė išėję uždarė duris, Sersėja prisipylė sau dar vieną taurę vyno.
  — Mane supa vien priešai ir silpnapročiai, — garsiai ištarė karalienė. Ji negalėjo pasitikėti net savo kraujo giminaičiais, net Džeimiu, kadaise buvusiu jos antrąja puse. Jis turėjo būti mano kalavijas ir skydas, mano stipri dešinioji ranka. Kodėl brolis užsispyręs mane erzina?
  Žinoma, nutikimas su Bronu buvo ne daugiau nei erzinantis nemalonumas. Širdies gilumoje Sersėja niekada netikėjo, kad jis priglobė Kipšą. Jos išsigimėlis broliukas buvo pernelyg gudrus, kad leistų Lolisei duoti tam bjauriam, nuodėmingai pradėtam pavainikiui savo vardą, mat suprato, jog taip pasielgusi Lolisė tikrai užsitrauks karalienės rūstybę. Ledi Meriveter atkreipė į tai dėmesį ir buvo teisi. Tas pasityčiojimas beveik neabejotinai buvo samdomo kalavijuočio darbas. Sersėja įsivaizdavo jį, žiūrintį į savo raukšlėtą rausvą įsūnį, čiulpiantį papurusį Lolisės spenį, su vyno taure rankoje ir įžūlia šypsena veide. Vaipykis, kiek nori, sere Bronai, netrukus klyksi nesavu balsu. Džiaukis savo beprote ledi ir pasivogta pilimi, kol dar gali. Kai ateis laikasy sutrėkštu tave kaip musę. Galbūt pritrėkšti Brono ji pasiųs Lorą Tairelį, jei tik Gėlių riteris per stebuklą gyvas grįš iš Drakono Uolos. Tai būtų nuostabu. Jei dievai būtų geri, jiedu nužudytų vienas kitų, kaip seras Arikas ir seras Erikas. O Stokvortas… ne, galvoti apie Stokvortą Sersėja nenorėjo.
  Kai karalienė besisukančia galva grįžo į miegamąjį, Tena jau vėl buvo užsnūdusi. Per daug vyno ir per mažai miego, tarė sau ji. Toli gražu ne kiekvieną naktį ji būdavo žadinama du kartus sužinoti blogų naujienų. Aš bent jau išlipau iš lovos. Robertas būtų buvęs per daug girtas atsikelti, o juo labiau valdyti. Visų šių košę būtų tekę srėbti Jonui Arinui. Sersėjai buvo malonu galvoti, kad ji yra geresnė karalienė, nei Robertas buvo karalius.
  Dangus už lango palengva ėmė šviesėti. Sersėja sėdėjo ant lovos šalia ledi Meriveter, klausydamasi tylaus jos alsavimo, žiūrėdama į švelniai besikilnojančias jos krūtis. Ar ji sapnuoja Myrų? — susimąstė karalienė. O gal savo randuotų meilužį, pavojingų juodaplaukį vyrų, kuriam neįmanoma atsispirti? Ji neabejojo, kad lordo Ortono Tena tikrai nesapnuoja.
  Sersėja priglaudė delną prie tos moters krūties. Iš pradžių suėmė švelniai, vos palietė ir pajuto šiltą ir lygią kaip atlasas odą. Tada truputį spustelėjo, nykščio nagu atsargiai grybštelėjo didelį tamsų spenelį ir ėmė braukyti aukštyn žemyn, aukštyn žemyn, kol pajuto jį pūrant. Kai pakėlė akis, Tena jau buvo atsimerkusi.
  — Malonus jausmas? — paklausė Sersėja.
  — Taip, — linktelėjo ledi Meriveter.
  — O dabar? — Sersėja sugnybo krūties spenelį, smarkiai trūktelėjo ir ėmė trinti jį tarp pirštų.
  Myrietė aiktelėjo iš skausmo.
  — Tu mane kankini.
  — Tai dėl vyno. Vieną ąsotį išgėriau per vakarienę, o kitą su našle likusia ledi Stokvort. Turėjau gerti, kad ją nuraminčiau. — Ji ėmė maigyti ir kitą Tenos krūties spenelį, timpčioti jį, kol myrietė aiktelėjo. — Esu karalienė. Ir geidžiu pasinaudoti savo teisėmis.
  — Daryk, ką tik nori. — Net tarpkojyje Tenos plaukai buvo juodi kaip Roberto, ir kai Sersėja ją ten palietė, tuos plaukus rado gausiai sudrėkusius, o Roberto gaktos plaukai visuomet būdavo šiurkštūs ir sausi. — Prašau, — pridūrė myrietė, — mėgaukis, mano karaliene. Daryk su manimi, ką nori. Aš tau atsiduodu.
  Bet nieko iš to neišėjo. Sersėja nejautė to, ką jausdavo Robertas tomis naktimis, kai ją paimdavo. Jai tas žaidimas neteikė jokio malonumo. O Tenai — priešingai. Jos krūtų speneliai blizgėjo nelyginant du tamsūs deimantai, jos makštis buvo slidi ir pasiruošusi. Robertas tų vienų valandų būtų tave mylėjęs. Karalienė kyštelėjo vieną pirštą į myrietės pelkę, paskui kitą ir ėmė juos slankioti. Bet į tave nuleidęs, jis kažin ar būtų prisiminęs tavo vardų.
  Ji norėjo įsitikinti, ar su moterimi viskas galėtų būti taip pat lengva, kaip visuomet būdavo su Robertu. Dešimt tūkstančių tavo kūdikių žuvo mano delne, tavo malonybe, pagalvojo ji, kišdama į Myrą trečią pirštą. Kol knarkdavai, vieną po kito nusilaižydavau nuo veido ir pirštų visus tuos lipnius princus. Reikalaudavai savo teisių, milorde, bet tamsoje aš surydavau tavo įpėdinius. Tenos kūną supurtė traukuliai. Ji sušnabždėjo kelis žodžius svetima kalba, vėl ėmė trūkčioti visu kūnu, išrietė nugarą ir šūktelėjo. Rėkia lyg badoma, dingtelėjo karalienei. Ir ji pamėgino įsivaizduoti, kad jos pirštai — šerno iltys, skrodžiantys myrietės kūną nuo tarpkojo iki pat gerklės.
  Ir vis tiek iš to nebuvo nieko gero.
  Niekada ir su niekuo nebuvo taip gera, kaip su Džeimiu.
  Kai Sersėja pamėgino patraukti ranką, Tena ją sučiupo ir pabučiavo pirštus.
  — Mieloji karaliene, kaip man suteikti tau malonumą? — Myrietės plaštaka nuslydo Sersėjos šonu ir palietė lytį. — Tik pasakyk, ko iš manęs nori, meile mano.
  — Palik mane ramybėje.
  Sersėja pasivertė toliau nuo ledi Meriveter ir virpėdama užsiklojo antklodėmis. Naktis baigėsi. Netrukus išauš rytas ir visa tai bus pamiršta.
  To niekada nebuvo.

  # Džeimis

  Pučiami šaižiai nuaidėjo trimitai, skrosdami priešaušrio prieblandą.
  Džosminas Pekldonas akimirksniu pašoko ant kojų ir karšligiškai ėmė ieškoti šeimininko kardasaičio.
  Vaikinas turi puikią nuojautą.
  — Bastūnai nepučia trimitų ir nepraneša apie savo atvykimą, — tarė jam Džeimis. — Kalavijo man neprireiks. Tai tikriausiai mano pusbrolis, Vakarų sergėtojas.
  Jam išėjus iš palapinės, atvykėliai jau lipo nuo žirgų; keletas riterių, dvi dešimtys raitų šaulių ir kovos meistrų.
  — Džeimi! — garsiai riktelėjo vyras susitaršiusiais plaukais, vilkintis paauksuotus šarvinius marškinius ir lapenų apsiaustą. — Toks sulysęs ir baltais drabužiais! Ir dar su barzda!
  — Kalbi apie šitą? Tai tik keli šeriai, palyginti su tavo karčiais, pusbroli. — Šiurkšti sero Daiveno barzda ir vešlūs ūsai buvo suaugę su tankiomis kaip gyvatvorė žandenomis, o šios siekė gelsvus, storus, po šalmu, kurį jis kaip tik ėmėsi nuo galvos, susivėlusius plaukus. Viso šio plaukų kamuolio viduryje pūpsojo trumpa riesta nosis ir žibėjo pora spindinčių šviesiai rudų akių. — Gal koks nors bastūnas nušvilpė tau skustuvą?
  — Prisiekiau nesikirpti ir nesiskųsti, kol neatkeršysiu už tėvą. — Kaip vyras, galintis pasigirti liūto išvaizda, Daivenas Lanisteris kalbėjo keistai ir paikai. — Deja, Karstarką jau sudorojo Jaunasis Vilkas. Atėmė man galimybę atkeršyti. — Atidavęs šalmą ginklanešiui, jis pirštais persibraukė sunkios geležies prie galvos prispaustus plaukus. — Man ilgesni plaukai patinka. Naktys darosi vėsios ir su šeriais apžėlusiu veidu truputį šilčiau. Be to, ir teta Džena visada sakydavo, kad mano smakro nuo plytos neatskirsi. — Jis suspaudė Džeimiui žastus. — Po Kuždesių miško mes dėl tavęs labai nerimavome. Girdėjome, kad Starko didvilkis perkando tau gerklę.
  — Graudžiai dėl manęs verkei, pusbroli?
  — Pusė Lanisporto gedėjo. Tai yra moteriškoji pusė. — Sero Daiveno žvilgsnis nukrypo į Džeimio rankos bigę. — Vadinasi, vis dėlto tai tiesa. Tau tikrai nukirsta dešinė plaštaka.
  — Turiu naują, išlietą iš aukso. Vienarankio gyvenimas visiškai kitoks, pora žodžių nepapasakosi. Geriu mažiau vyno, nes bijau parversti taurę, o dvare rečiau užeina noras pasikasyti užpakalį.
  — Na taip. Gal paprašyti, kad ir man nukirstų? — nusijuokė pusbrolis. — Ar tai — Ketlinos Stark darbas.
  — Vargo Houto. — Iš kur tokie gandai?
  — Kohoriečio? — Seras Daivenas nusispjovė. — Kad demonai nusineštų ir jį, ir visus Smarkiuosius Vyrukus. Siūliausi tavo tėvui iš po žemių jį iškasti, bet jis man neleido. Pasakė, girdi, vienos užduotys dera liūtams, o kitas geriau palikti ožiams ir šunims.
  Džeimis neabejojo, kad tėvas būtent taip ir pasakė; ir pasijuto taip, tarsi girdėtų skambant jo balsą.
  — Eime į vidų, pusbroli. Reikia pasikalbėti.
  Garėtas įpūtė gorės ir jose žioruojančios žarijos apšvietė Džeimio palapinę rausva šviesa. Seras Daivenas nusimetė apsiaustą ir švystelėjo jį Mažajam Lu.
  — Tu — jaunėlis Paiperis, ar ne? — burbtelėjo jis. — Atrodai kaip nuograuža.
  — Taip, aš Luisas Paiperis, milorde.
  — Kartą, per riterių turnyrą bendrose kautynėse kaip reikiant įkrėčiau į kailį tavo broliui. Tas nupiepęs kvailys įsižeidė, kai paklausiau, ar tik ant jo skydo šokanti nuoga mergelė nebus jo sesuo.
  — Ta mergelė — mūsų giminės ženklas. Sesers neturime.
  — Labai gaila. Ant skydo pavaizduotos mergelės papai buvo puikūs. Tik… koks vyras slepiasi už nuogos moters? Kaskart, kai dunkstelėdavau į tavo brolio skydą, jausdavausi lyg garbę praradęs riteris.
  — Gana, — juokdamasis nutraukė jų pokalbį Džeimis. — Duok vaikinukui ramybę. — Pija prieskoniais gardino jiems vyną ir šaukštu maišė pilną jo pripiltą katiliuką. — Man reikia žinoti, ko galiu tikėtis atvykęs į Riveraną.
  Džeimio pusbrolis gūžtelėjo.
  — Apsiaustis tęsiasi. Juodoji Žuvis tupi už pilies sienų, o mes sėdime kitoje pusėje, savo palapinėse. Tiesą sakant, ten velniškai nuobodu. — Seras Daivenas klestelėjo ant sulankstomos kareiviškos kėdės. — Tūlis turėtų pamėginti pralaužti apsiausties žiedą ir priminti mums, kad vyksta karas. Būtų gerai, jei nudėtų ir kelis Frėjus. Pirmiausia, Raimaną. Jis beveik nuolat girtas. Ak, ir Edviną. Jis ne toks bukas kaip tėvas, bet pritvinkęs neapykantos kaip šunvotė pūlių. O mūsų seras Emonas… ne, lordas Emonas — tesaugo mus Septynetas, kad nepamirštume naujo jo titulo, — mūsų Riverano lordas nieko daugiau neveikia, tik mėgina man paaiškinti, kaip vadovauti apsiausčiai. Jis nori, kad paimčiau pilį nenugriovęs nė akmenėlio, mat dabar tai — naujoji jo rezidencija.
  — Ar vynas jau karštas? — paklausė Džeimis Pijos.
  — Taip, milorde. — Atsakydama mergina delnu prisidengė burną.
  Pekas patiekė vyną ant auksinio padėklo. Seras Daivenas nusimovė pirštines ir paėmė taurę.
  — Ačiū, vaikine. Kas tu toks?
  — Džosminas Pekldonas, maloningasis milorde.
  — Pekas — Juodųjų Vandenų mūšio didvyris, — tarė Džeimis. — Jis nužudė du riterius, o dar du paėmė į nelaisvę.
  — Matyt, esi pavojingesnis, nei atrodai, vaikine. Ar tai barzda, ar pamiršai nusiplauti nuo veido purvą? Stanio Barateono žmonos ūsai vešlesni. Kiek tau metų?
  — Penkiolika, sere.
  Seras Daivenas prunkštelėjo.
  — Žinai, kuo geri didvyriai, Džeimi? Jie visi miršta jauni ir mums, gyviesiems, palieka daugiau moterų. — Jis mestelėjo ginklanešiui taurę. — Įpilk dar vyno, ir aš taip pat pavadinsiu tave didvyriu. Mane kamuoja troškulys.
  Džeimis kaire ranka pakėlė savo taurę ir gurkštelėjo. Jam krūtinėje pasklido šiluma.
  — Kalbėjai apie Frėjus, kuriuos nori matyti mirusius. Raimaną, Edviną, Emoną…
  — Ir Valderį Riversą, — pridūrė Daivenas, — tą kalės vaiką. Jis negali pakęsti, kad yra nesantuokinis sūnus, ir nekenčia visų, kurie tokie nėra. Bet seras Pervinas, rodos, padorus vyras, tad gali likti gyvas. Ir moterys taip pat. Girdėjau, kad vieną iš jų turėčiau vesti. Beje, tavo tėvas galėjo ir iš anksto aptarti su manimi tą santuoką. Ar žinojai, kad prieš Okskroso mūšį mano tėvas derėjosi su Paksteriu Redvainu? Redvainas turi dukterį su puikiu kraičiu…
  — Kalbi apie Desmerą? — nusijuokė Džeimis. — Ar tau patinka strazdanos?
  — Jei turiu rinktis Frėjus arba strazdanas… Na, pusė lordo Valderio vaikų atrodo kaip žebenkštys.
  — Tik pusė? Tau pasisekė. Daryje mačiau Lanselio nuotaką.
  — Eimę iš Sargo Namelio, tegul ją dievai. Negalėjau patikėti, kad Lanselis ją išsirinko. Kas tam vaikinui atsitiko?
  — Jis dabar labai dievobaimingas, — paaiškino Džeimis, — bet nuotaką rinkosi ne jis. Ledi Amerėjos motina priklauso Darių giminei. Mūsų dėdė manė, kad ji padės Lanseliui rasti bendrą kalbą su Dario prastuomene.
  — Kaip? Ar leisis jų dulkinama? Juk žinai, kodėl žmonės vadina ją Eime iš Sargo Namelio, ar ne? Ji pakelia savo vartus kiekvienam pro šalį traukiančiam riteriui. Geriau tegul Lanselis pasiieško ginklininko, kuris jam nukaldintų šalmą su ragais.
  — To neprireiks. Mūsų pusbrolis jau pakeliui į Karaliaus Uostą, kur ketina duoti įžadus ir tapti vienu iš aukštojo septono kalavijų.
  Seras Daivenas taip nustebo, tarsi Džemis jam būtų pasakęs, jog Lanselis nusprendė tapti mimų beždžionėle.
  — Negali būti. Tu iš manęs juokiesi. Eime iš Sargo Namelio, matyt, bjauresnė, nei girdėjau, jei pastūmėjo vaikiną tokiam žingsniui.
  Kai Džeimis atsisveikino su ledi Amerėja, ji tyliai verkė dėl nutrukusios santuokos ir leidosi guodžiama Lailo Kreikholo. Bet labiausiai jis nerimavo ne dėl Eimės ašarų, o dėl piktų žvilgsnių, kuriais jos giminaičiai varstė juos, stovinčius pilies kieme.
  — Tikiuosi, kad bent tu neketini duoti jokių įžadų, pusbroli, — tarė jis Daivenui. — Jei kalbėsime apie vedybų sutartis, Frėjai yra labai įžeidus. Dar kartą geriau jų nenuvilti.
  Seras Daivenas prunkštelėjo.
  — Nebijok, aš vesiu savo žebenkštį ir su ja sugulsiu. Žinau, kas nutiko Robui Starkui. Ir vis dėlto, prisimindamas tai, ką man pasakojo Edvinas, į žmonas geriau paimsiu tą, kuri dar nekraujavo, mat kitaip gali paaiškėti, kad Juodasis Valderis pripuolė pirmas ir iškopinėjo medų. Galiu lažintis, kad jis paėmė Eimę iš Sargo Namelio ne mažiau kaip tris kartus. Galbūt tai paaiškintų ir Lanselio dievotumą, ir prastą jo tėvo ūpą?
  — Mateisi su seru Kevanu?
  — Žinoma. Traukdamas į vakarus, jis čia prajojo. Prašiau jo padėti mums paimti pilį, bet Kevanas nesileido į kalbas. Ir visą laiką, kol čia buvo, apie kažką mąstė. Elgėsi mandagiai, bet šaltai. Prisiekiau jam, kad niekada nesiprašiau būti paskirtas Vakarų sergėtoju, pasakiau, jog ta garbė turėjo atitekti jam, ir seras Kevanas patikino negriežiantis ant manęs danties, bet iš to, kaip kalbėjo, niekada nebūčiau to supratęs. Jis praleido čia tris dienas, tik vargu ar pratarė man bent tris žodžius. Jei būtų pasilikęs, jo patarimas man būtų labai pravertęs. Sero Kevano mūsų bičiuliai Frėjai nebūtų drįsę taip erzinti, kaip erzino mane.
  — Papasakok, — paragino Džeimis.
  — Mielai, tik nežinau, nuo ko pradėti. Kol stačiau taranus ir apgulties bokštus, Raimanas Frėjus liepė sumeistrauti kartuves. Kiekvieną rytą, vos išaušus, jis atveda Edmurą Tūlį, užneria jam ant kaklo virvę ir grasina pakarti, jei pilis nepasiduos. Juodoji Žuvis į šį spektaklį nekreipia dėmesio, todėl vakare lordas Edmuras vėl išvedamas. Beje, ar žinojai, kad jo žmona laukiasi?
  Džeimis nežinojo.
  — Po Kruvinųjų vestuvių Edmuras su ja sugulė?
  — Edmuras su ja sugulė per Kruvinąsias vestuves. Roslina daili ir graži, visai nepanaši į žebenkštį. Be to, kad ir kaip keista, Edmuras jai patinka. Pervinas sako, girdi, ji meldžiasi, kad gimtų mergaitė.
  Džeimis susimąstė.
  — Jei gims sūnus, lordui Valderiui Edmuras daugiau nebus reikalingas…
  — Ir aš taip manau. Mūsų dėdė Em… tai yra lordas Emonas, nori, kad Edmuras būtų pakartas jau dabar. Vien lordo Tūlio iš Riverano buvimas stovykloje varo jį į neviltį, kaip ir galbūt gimsiantis dar vienas Tūlis. Jis kasdien prašo manęs įsakyti serui Raimanui Tūlį pakarti, nesvarbu, nei-kaip, nei už ką. Tuo metu lordas Geivenas Vesterlingas timpčioja man kitą rankovę. Juodoji Žuvis pilyje laiko jo žmoną ir tris snarglius vaikus. Jo šviesybė baiminasi, kad, jei Frėjai pakars Edmurą, Tūlis juos visus nužudys. Viena iš tų snarglių — Jaunojo Vilko žmona ir karalienė.
  Džeimiui rodėsi, jog Džeinę Vesterling kažkur jau buvo sutikęs, nors, kaip ji atrodo, neprisiminė. Kad būtų verta karalystės, ji turi būti tikra gražuolė.
  — Seras Brindenas vaikų tikrai nežudys, — patikino jis pusbrolį. — Tokia juoda žuvis jis nėra. — Dabar Džeimis pradėjo suprasti, kodėl Riveranas dar nepaimtas. — Papasakok man apie savo kariuomenės išsidėstymą, pusbroli.
  — Mes apsupę visą pilį. Seras Raimanas ir Frėjai stovi į šiaurę nuo Akmenvarčio. Piečiau Raudonosios Šakos įsikūręs lordas Emonas su seru Forlėjumi Presteriu, senosios mūsų kariuomenės likučiais ir su upių lordais, perėjusiais į mūsų pusę po Kruvinųjų vestuvių. Turiu pasakyti, kad visi jie — nemalonūs tipai. Jie tik tūno savo palapinėse ir skundžiasi, bet daugiau niekam netinka. Mano stovykla yra tarpupyje, priešais apsauginį griovį ir didžiuosius Riverano vartus. Per Raudonąją Šaką žemiau pilies pastatėme plūduriuojančią užtvarą. Ją gina Manfrydas Ju ir Reinardas Rutigeris, kad niekas neišplauktų. Be to, esu užmetęs tinklus, kad pasigautume žuvies. Taip mums lengviau pramisti.
  — Ar negalime paimti pilies badu?
  Seras Daivenas papurtė galvą.
  — Juodoji Žuvis iš Riverano išvarė visas nereikalingas burnas ir paliko plikus visus laukus. Jis turi tiek atsargų, kad kariams ir žirgams jų pakaks dvejiems metams.
  — O kiek maisto ir pašaro gauname mes?
  — Kol upėse yra žuvies, nebadausime, nors tikrai nežinau, kuo šersime arklius. Frėjai maistą ir pašarą gabena iš Dvynių, bet seras Raimanas skundžiasi, kad jam ne kažin kas liko, ir liepia ieškotis maisto patiems. Pusė vyrų, kuriuos išsiunčiau ieškoti maisto, negrįžo. Keli pabėgo. Kitus radome išpampusius, kybančius medžiuose su kilpomis ant kaklo.
  — Užvakar ir mes kelis iš jų matėme, — linktelėjo Džeimis.
  Adamo Marbrando žvalgai rado juos, pajuodusiais veidais tabaluojančius po laukine obelimi. Lavonai buvo išrengti nuogai ir kiekvienam jų į burną įgrūsta po laukinį obuolį. Nė vienas nebuvo sužeistas; akivaizdu, kad jie pasidavė. Pamatęs juos, Stipruolis Šernas įsiuto ir prisiekė kruvinai atkeršyti tiems, kurie karius surišo ir pakabino ant šakų kaip paršavedės kiaules.
  — Tai galėjo būti bastūnų darbas, — Džeimiui baigus pasakoti, tarė seras Daivenas, — arba ir ne. Šiose apylinkėse klajoja ir šiauriečių gaujos. Tie Trišakio lordai… gal jie ir prisiekė ištikimybę, bet, man rodos, širdyje vis tiek linksta prie… vilkų.
  Džeimis žvilgtelėjo į abu jaunuosius savo ginklanešius, stoviniuojančius prie gorių ir apsimetančius, kad nesiklauso. Ir Luisas Paiperis, ir Garėtas Peidžas buvo upių lordų sūnūs. Jis abu vaikinus pamėgo ir būtų labai nenorėjęs atiduoti jų serui Ilinui.
  — Man rodos, kilpos ant kaklų liudija, kad tai Dondariono darbas.
  — Tavo lordas Žaibas — ne vienintelis, kuris moka užnerti kilpą. Negąsdink manęs tuo lordu Beriku. Jis čia, jis ten, jis visur, o kai pasiunti vyrus jo sučiupti, jis išgaruoja kaip ryto rasa. Upių lordai, be jokios abejonės, jam padeda. Prakeiktas amžinai keliaujantis lordas, kad ir kaip sunku tuo patikėti. Vieną dieną išgirsti, kad jis miręs, kitą žmonės šneka, kad jo neįmanoma nužudyti. — Seras Daivenas pastatė savo taurę. — Mano žvalgai praneša, kad naktį ant kalvų dega laužai. Jie mano, kad taip perduodamas ženklas… tarsi iš visų pusių būtume stebimi. Be to, laužai liepsnoja ir kaimuose. Kažkoks naujas dievas…
  Ne, senas dievas.
  — Kartu su Dondarionu visur keliauja ir Turas, storas myrietis žynys, kadaise lėbaudavęs su Robertu. — Auksinė Džeimio plaštaka gulėjo ant stalo. Jis ją palietė ir žiūrėjo, kaip auksas spindi prislopintoje, niūrioje, žarijų skleidžiamoje šviesoje. — Jei reikės, sudorosime ir Dondarioną, bet pirmiausia turime susitvarkyti su Juodąja Žuvimi. Jis turėtų suprasti patekęs į aklavietę. Ar mėginai su juo derėtis?
  — Seras Raimanas mėgino. Apgirtęs prijojo prie pilies vartų, gyrėsi ir grasino. Juodoji Žuvis užlipo ant dantytos tvirtovės sienos ir stovėdamas tenai tepasakė, kad nešvaistys savo aukso vertų žodžių šnekėdamasis su ištižėliais. O tada įlipdė strėlę Raimano žirgui į pasturgalį. Žirgas atsistojo piestu, Frėjus tėškėsi į purvą, o aš taip kvatojausi, kad vos neprileidau kelnių. Jei ant tvirtovės sienos būčiau stovėjęs aš, būčiau strėle pervėręs ir tam melagiui Raimanui gerklę.
  — Derėdamasis su juo dėvėsiu kaklo šarvus, — vos pastebimai šyptelėjęs tarė Džeimis. — Ketinu pasiūlyti jam palankias sąlygas.
  Jei Džeimis būtų pasiekęs, kad ši apsiaustis baigtųsi nepraliejus kraujo, tuomet niekas nebūtų galėjęs sakyti, jog jis pakėlė ginklą prieš Tūlių giminę.
  — Gali pamėginti, milorde, tik abejoju, ar žodžiai duos mums naudos. Reikia imti pilį šturmu.
  Dar visai neseniai ir Džeimis, be abejonės, būtų rinkęsis šį kelią. Jis suprato, kad negali sėdėti čia dvejus metus ir laukti, kol Juodoji Žuvis mirs badu.
  — Kad ir ką darytume, turime paskubėti, — pasakė jis serui Daivenui. — Privalau kuo greičiau grįžti į Karaliaus Uostą ir būti šalia karaliaus.
  — Taip, — linktelėjo pusbrolis, — tavo seseriai, žinoma, tavęs reikia. Kodėl ji išsiuntė Kevaną? Maniau, kad paskirs jį karaliaus ranka.
  — Jis nesutiko. — Kevanas nebuvo toks aklas kaip aš.
  — Kevanas turėjo tapti Vakarų sergėtoju. Arba tu. Gali neabejoti, kad labai vertinu man suteiktą garbę, bet mūsų dėdė dukart už mane vyresnis ir turi daugiau patirties vadovauti kariuomenei. Tikiuosi, jis žino, kad niekada į šias pareigas nesiveržiau.
  — Žino.
  — O kaip gyvuoja Sersėja? Ar vis dar tokia pat graži?
  — Ji tiesiog švyti. — Veidmainė. — Spindi kaip auksinė. — Nepatikima kaip juokdario auksas. Praeitą naktį Džeimis sapnavo, kad užtiko ją besidulkinančią su Mėnuliuku, jis nudėjo juokdarį ir auksine plaštaka išmalė seseriai dantis kaip Gregoris Kligeinas vargšelei Pijai. Sapnuose Džeimis visuomet turėjo dvi rankas; viena buvo auksinė, bet vikri ir lanksti kaip sveikoji. — Kuo greičiau paimsime Riveraną, tuo greičiau grįšiu pas Sersėją.
  Ką darys tada, Džeimis nežinojo.
  Jis dar valandą pasišnekėjo su pusbroliu, o tuomet Vakarų sergėtojas išėjo. Likęs vienas, Džeimis nutarė apeiti palapines, prisirišo auksinę plaštaką ir užsimetė rudą apsiaustą.
  Tiesą sakant, jam toks gyvenimas patiko. Būdamas stovykloje su kareiviais, jis jautėsi gerokai laisviau nei karaliaus dvare. O vyrai, rodės, puikiai jautėsi vadovaujami Džeimio. Prie vieno laužo trys arbaletininkai pasiūlė jam gabalą kepto zuikio, kurį buvo sumedžioję. Prie kito laužo jaunas riteris paprašė jo patarti, kaip geriausia gintis nuo karo kūju ginkluoto priešo. Tolėliau, upės seklumoje, jis pamatė dvi skalbėjas, sėdinčias ant pečių dviem kariams ir besipliekiančias. Merginos buvo apgirtusios ir pusnuogės, juokėsi ir daužė viena kitą susuktais apsiaustais, keliolika susibūrusių vyrų ragino jas vožti stipriau. Džeimis susilažino ir pastatė varinę žvaigždę už šviesiaplaukę, įsitaisiusią ant pečių Meilučiui Rafui, bet pralošė, mat abi merginos pūkštelėjo į meldų prižėlusį vandenį.
  Kitame upės krante kaukė vilkai, gūsingas vėjas taršė guotą žilvičių, kurių liaunos šakos lingavo ir ošė. Serą Iliną Peiną Džeimis rado vieną prie savo palapinės, galąstuvu braukiantį per didžiojo kalavijo ašmenis.
  — Eikš, — tarė jis ir, vos pastebimai šypsodamasis, tylusis riteris atsistojo.
  Jam tai patinka, suprato Džeimis, jam patinka kiekvieną vakarą mane pažeminti. O dar labiau patiktų nužudyti. Jis norėjo tikėti, kad kaunasi vis geriau, bet įgūdžiai radosi labai palengva ir tam reikėjo milžiniškų pastangų. Po šarvais, vilna ir kietinta oda Džeimio Lanisterio kūnas buvo nusėtas pjautinėmis žaizdelėmis, šašais ir mėlynėmis.
  Jiedviem vedantis žirgus iš stovyklos, sustabdė sargybinis. Džeimis auksine plaštaka patapšnojo kariui per petį ir tarė:
  — Būk budrus. Aplink šmirinėja vilkai.
  Raudonosios Šakos pakrante jie nujojo atgal, prie sudeginto kaimo griuvėsių, kur buvo praleidę popietę. Čia, tarp aprūkusių akmenų ir seniai atvėsusių pelenų, jie sušoko vidurnakčio šokį. Iš pradžių geriau sekėsi Džeimiui. Jis net leido sau pagalvoti, jog galbūt vis dėlto po truputį atgauna turėtus gebėjimus; jog galbūt šiąnakt Peinas eis miegoti kruvinas ir apdovanotas mėlynėmis.
  Bet seras Ilinas tarsi skaitė Džeimio mintis. Jis lengvai atrėmė paskutinį Džeimio kirtį, puolė kontratakuoti ir vėl įstūmė Džeimį į upę, o jo bato padas slystelėjo dumblu. Dvikova baigėsi Džeimiui klūpant, jo kalavijui išsprūdus iš rankos ir nuskriejus į meldus, o tyliajam riteriui įrėmus kalavijo ašmenų smaigalį jam į gerklę. Mėnesienos šviesoje raupų palikti randai Peino veide atrodė dideli kaip krateriai. Jis ir vėl išleido kažkokį klaksėjimą, kuris tikriausiai reiškė juoką, ir kalavijo ašmenimis braukė aukštyn per kaklą ir gerklę tol, kol smaigalys sustojo tarp lūpų. Tik tada jis žingtelėjo atatupstas ir įsikišo ginklą į makštis.
  Verčiau būčiau iškvietęs į dvikove} Meilutį Rają su kekše antpečių, pagalvojo Džeimis, nuo auksinės plaštakos kratydamas dumblą. Širdies gilumoje jis troško nusiplėšti šį daiktą ir sviesti jį į upės vandenis. Auksinė plaštaka buvo niekam tikusi, o sveika kairė ranka — ne kažin kiek už ją geresnė. Palikęs Džeimį ir leidęs jam atsistoti pačiam, seras Ilinas grįžo prie žirgų. Bent jau turiu abi kojas.
  Paskutinė jų kelionės diena buvo šalta ir vėjuota. Belapiame, ruduojančiame miške vėjas siūbavo medžių šakas, o Raudonojoje Šakoje augančius meldus lenkė prie vandens paviršiaus. Net vilkėdamas vilnonį žieminį karaliaus sargybos vado apsiaustą, jodamas šalia pusbrolio Daiveno Džeimis jautė jo kūną čiupinėjančius šaltus geležinius vėjo pirštus. Vėlyvą popietę jiems prieš akis tolumoje pasirodė Riveranas, dunksantis siaurame kyšulyje, ties kuriuo Akmenvartis įtekėjo į Raudonąją Šaką. Tūlio pilis atrodė nelyginant milžiniškas akmeninis laivas, į upės deltą nukreiptu pirmagaliu. Iš smiltakmenio sumūrytos jos sienos buvo nutviekstos rausvos besileidžiančios saulės šviesos ir atrodė aukštesnės ir storesnės, nei Džeimis prisiminė. Šito riešuto lengvai neišgliaudysu niūriai pagalvojo jis. Jei Juodoji Žuvis jo nepaldausys, jis neturės kitos išeities, tik sulaužyti pažadą, duotą Ketlinai Stark. Mat priesaika karaliui buvo svarbesnė.
  Plūduriuojanti užtvara ir trys didelės pilį apsiautusios kariuomenės stovyklavietės buvo ten, kur pusbrolis sakė. Į šiaurę nuo Akmenvarčio įkurta sero Raimano Frėjaus stovykla buvo gausiausia, bet labiausiai pakrikusi. Iškilusios virš palapinių, dunksojo didelės pilkos kartuvės, aukščiu prilygstančios svaidyklei. Ant jų pakylos buvo matyti stovinti vieniša žmogaus figūra su kilpa ant kaklo. Edmuras Tūlis. Staiga Džeimiui jo pagailo. Kam versti jį diena iš dienos stovėti ten su ta kilpa ant kaklo?.. Ar nebūtų geriau tiesiog nukirsti jam galvą, ir viskas?
  Už kartuvių chaotiškai, be jokios perprantamos tvarkos buvo išsibarsčiusios palapinės ir laužai. Frėjų lordai ir riteriai savo palapines buvo pasistatę pačioje geriausioje vietoje, prie upės, aukščiau išvietės griovių; žemiau jų rikiavosi iš purvo drėbtos lūšnelės, keturračiai bei jaučių traukiami vežimai.
  — Seras Raimanas nenori, kad jo vyrai nuobodžiautų, tad parūpina jiems kekšių, leidžia rengti gaidžių peštynes ir šunimis pjudyti šerną, — prabilo seras Daivenas. — Jis čia atsigabeno sumautą dainių. Nepatikėsi, bet mūsų teta iš Lanisporto atsivežė Vatą Baltadantį, tad ir Raimanui būtinai prireikė dainiaus. Kaip manai, pusbroli, ar negalėtume tiesiog užtvenkti upės ir visų jų paskandinti?
  Džeimis atkreipė dėmesį į apsauginio pylimo viršuje, tarp dantytų sienų, vaikštančius lankininkus. Jiems virš galvų plevėsavo Tūlių giminės vėliavos — įžūlus sidabrašonis upėtakis raudonos ir mėlynos juostos fone. Bet ant aukščiausio bokšto buvo iškelta kita vėliava: ilga ir balta, ant kurios buvo išsiuvinėtas Starkų didvilkis.
  — Kai pirmą kartą išvydau Riveraną, buvau geltonsnapis ginklanešys, — tarė Džeimis pusbroliui. — Senasis Samneris Kreikholas pasiuntė mane perduoti žinios, kurios, anot jo, negalėjo patikėti varnui. Kol sugalvojo atsakymą, lordas Hosteris laikė mane pilyje dvi savaites ir kiekvieną kartą, kai valgydavome, sodindavo greta savo dukters Lisos.
  — Tad nėra ko stebėtis, kad nutarei apsivilkti baltus drabužius. Tavimi dėtas, būčiau padaręs tą patį.
  — Ak, sėdėti šalia Lisos toli gražu nebuvo baisiausias dalykas.
  Tiesą sakant, ji buvo graži mergina: švelni, su duobutėmis skruostuose, ilgais kaštoniniais plaukais. Bet drovi. Labiau linkusi tylėti kaip žuvis, o ne prapliupti juoku, be to, jai trūko ugningo Sersėjos būdo. Vyresnioji jos sesuo atrodė įdomesnė, bet Ketlina jau buvo pažadėta kažkokiam šiauriečiui vaikinui, Vinterfelo įpėdiniui… Šiaip ar taip, tuomet dar visiškai jauno Džeimio merginos nedomino taip, kaip garsusis Hosterio brolis, pelnęs šlovę, kai prie Brastos Akmenų įveikė Devyngrašį karalių. Prie stalo Džeimis į vargšę Lisą visai nekreipė dėmesio, bet primygtinai prašė Brindeno Tūlio papasakoti apie Melisą Žiaurųjį ir Eboną Princą. Tada seras Brindenas buvo jaunesnis nei aš dabar, — prisiminė Džeimis, — o aš buvau jaunesnis už Peką.
  Artimiausia brasta per Raudonąją Šaką buvo aukščiau pilies. Norėdami pasiekti sero Daiveno stovyklą, jie turėjo kirsti Emono Frėjaus užsiimtas valdas, prajoti palapines upių lordų, prisiekusių ištikimybę ir vėl priimtų į karaliaus globą. Džeimiui nepraslydo pro akis Laičesterio ir Venso, Ruto ir Gudbruko vėliavos, Smolfordų giminės gilės ir Paiperių šokanti mergelė, bet stabtelėti jį privertė tai, kad kai kurių vėliavų čia nebuvo. Niekur nebuvo matyti nei sidabrinio Molisterių erelio, nei raudono Brakenų žirgo, nei Rigerių gluosnio, nei Peidžų susivijusių gyvačių. Nors visi jie buvo iš naujo prisiekę ištikimybę Geležiniam sostui, nė vienas neatvyko ir neprisidėjo prie apsiausties. Džeimis žinojo, kad Brakenai kariauja su Blekvudais, tad turi pasiteisinimą, bet visi kiti…
  Naujieji mūsų draugai — visai ne draugai. Jie ištikimi tik tol, kol nereikia rizikuoti savo kailiu. Riveraną reikėjo paimti, ir kuo greičiau, tuo geriau. Kuo ilgiau apsiaustis tęsis, tuo daugiau pasitikėjimo įgaus kiti neklusnieji, tokie kaip Titas Blekvudas.
  Prie brastos seras Kenosas iš Keiso papūtė Heroko ragą. Šis garsas turėtų paraginti Juodąją Žuvį užsilipti ant apsauginio pylimo. Seras Hugas ir seras Dermotas pirma Džeimio persikėlė per upę, taškydami drumstą, raudonai rudą vandenį, iškėlę vėjyje plazdančias vėliavas — baltą karaliaus sargybos ir Tomeno su liūtu ir elniu. Visa kolona neatsilikdama traukė paskui juos.
  Lanisterių stovykloje pokšėjo mediniai kūjai, mat buvo statomas naujas apgulties bokštas. Du kiti bokštai stovėjo baigti, pusiau apkalti žalia arklio oda. Tarp jų dunksojo taranas ant ratų: medžio kamienas ugnyje grūdintu galu, pakabintas ant grandinių po mediniu stogu. Rodos, mano pusbrolis nesėdėjo rankų sudėjęs.
  — Milorde, — paklausė Pekas, — kur nori pastatyti savo palapinę?
  — Ten, ant tos aukštumėlės, — mostelėjo jis auksine ranka, nors ta vieta palapinei nelabai tiko. — Maisto atsargas ir pašarą sukrauk ten, žirgus sustatyk čia. Pasinaudosime tomis išvietėmis, kurias pusbrolis taip maloniai mums iškasė. Sere Adamai, patikrink mūsų stovyklos ribas ir pasižvalgyk silpnų vietų.
  Džeimis nesitikėjo būti puolamas, bet… juk puolimo nelaukė ir Kuždesių miške.
  — Ar sukviesti žebenkštis į karo tarybą? — paklausė Daivenas.
  — Ne, pirma noriu pasikalbėti su Juodąja Žuvimi, — Džeimis mostu pasikvietė Bebarzdį Džoną Betlėjų. — Išskleisk taikos vėliavą ir perduok šią žinią esantiems pilyje. Pasakyk serui Brindenui Tuliui, kad rytoj auštant noriu su juo pasišnekėti. Atjosiu iki griovio krašto ir susitiksiu su juo ant jo pakeliamojo tilto.
  Pekas, rodos, ėmė nerimauti.
  — Milorde, jų šauliai gali…
  — Jie nešaudys. — Džeimis nulipo nuo žirgo. — Pastatykite palapinę ir iškelkite mano vėliavas.
  Tada ir pamatysime, kas atbėgs ir ar greitai.
  Ilgai laukti neteko. Pija krapštėsi prie gorės, mėgindama vėl įkurti anglis. Pekas atėjo jai padėti. Pastaruoju metu Džeimis dažnai eidavo miegoti girdėdamas tuos jaunuolius besidulkinant palapinės kampe. Garetui rišant Džeimio antblauzdžių raištelius, staiga prasiskyrė palapinės atvartai.
  — Štai kur tu? Pagaliau! — sududeno jo teta. Ji kūnu užstojo visą angą, o jai už nugaros stypsojo jos vyras Frėjus ir žvilgčiojo žmonai per petį. — Pats laikas. Negi neapkabinsi senos storos tetos? Ji ištiesė rankas ir nepaliko Džeimiui kitos išeities, tik suspausti ją glėbyje.
  Jaunystėje Džena Lanister buvo daili moteris, bet ir tais laikais vos tilpdavo į korsetą. O dabar jos figūra pasidarė kvadratinė. Jos veidas buvo platus, oda glotni, kaklas panašus į storą rausvą koloną, krūtys didžiulės. Ji buvo tokia apkūni, jog kūno mase du kartus lenkė savo vyrą. Džeimis klusniai apkabino tetą ir laukė, kol ji gnybtelės jam ausį. Kiek Džeimis prisiminė, teta Džena jam visuomet gnybtelėdavo ausį, bet šiandien susilaikė. Užtat apibėrė sūnėnui skruostus drėgnais bučiniais.
  — Užjaučiu dėl netekties.
  — Turiu naują ranką, išlietą iš aukso. — Džeimis parodė ją tetai.
  — Labai graži. Gal jie tau ir auksinį tėvą nukaldins? — priekaištingai paklausė ledi Džena. — Kai kalbėjau apie netektį, turėjau galvoje Taiviną.
  — Toks žmogus kaip Taivinas Lanisteris gimsta kartą per tūkstantį metų, — pareiškė Dženos vyras.
  Emonas Frėjus buvo nervingas žmogus drebančiomis rankomis. Gal jis ir būtų svėręs dešimt stonų, bet… tik šlapias ir apsivilkęs šarvinius marškinius. Jis buvo tikras išstypėlis, beveik besmakris, be to, šį trūkumą dar labiau paryškino gerokai išsišovęs Adomo obuolys. Pusės plaukų jis neteko dar nesulaukęs trisdešimties. Dabar Emonui buvo šešiasdešimt metų ir ant galvos beliko vos kelios žilos sruogelės.
  — Pastaruoju metu mus pasiekia keistos kalbos, — tarė ledi Džena, kai Pijai ir ginklanešiams Džeimis liepė išeiti iš palapinės. — Jau nežinau, nė kuo tikėti. Ar gali būti, kad Taiviną nužudė Tirionas? Ar tai tik dar vienas tavo sesers skleidžiamas šmeižtas?
  — Rodos, tai tiesa.
  Auksinės plaštakos svoris ėmė Džeimį varginti. Jis patampė raištelius ir atlaisvino ją nuo riešo.
  — Kad sūnus pakeltų ranką prieš tėvą… — tarė seras Emonas. — Siaubinga. Vesterose prasidėjo liūdnos dienos. Dabar, kai lordo Taivino nebėra, baiminuosi dėl visų mūsų saugumo.
  — Tu dėl visų baiminaisi ir tuomet, kai jis buvo gyvas. — Džena klestelėjo nemenką savo pasturgalį ant sulankstomos kareiviškos kėdės, kuri nuo jos svorio grėsmingai girgžtelėjo. — Sūnėne, papasakok apie mūsų sūnų Kleosą ir apie jo mirties aplinkybes.
  Džeimis atnarpliojo paskutinį raištelį ir nusiėmė auksinę plaštaką.
  — Mus užklupo bastūnai. Seras Kleosas juos nuvijo, bet tai kainavo jam gyvybę. — Meluoti nebuvo sunku; Džeimis matė, kad šie žodžiai medumi tepa tėvams širdį.
  — Sūnui drąsos netrūko, visada taip sakiau. Jis iš prigimties buvo narsus.
  Serui Emonui kalbant, jam tarp lūpų pasirodė putotos, rauzganos seilės, nudažytos rūgštlapių, kuriuos jis taip mėgo kramtyti.
  — Jo palaikai turi būti palaidoti po Uola, Didvyrių menėje, — pareiškė ledi Džena. — Kur ilsisi jo palaikai?
  Niekur; Kruvinieji Juokdariai jį išrengė nuogai, o kūną paliko maitlesių varnų malonei.
  — Prie upokšnio, — vėl pamelavo Džeimis. — Kai šis karas baigsis, rasiu jo palaikus ir pargabensiu namo.
  Kaulai yra kaulai; šiais laikais rasti kaulų lengviausia.
  — Šis karas… — lordas Emonas krenkštelėjo, o jo Adomo obuolys pakilo ir vėl nusileido. — Turbūt jau matei apsiausties mechanizmus. Taranus, svaidykles, bokštus. Nieko iš to nebus, Džeimi. Daivenas ketina pramušti mano sienas ir sutrupinti mano vartus. Jis kalba apie liepsnojantį degutą ir nori padegti pilį. Mano pilį. — Jis kyštelėjo ranką į rankovę, ištraukė pergamento ritinėlį ir pakišo jį Džeimiui. — Turiu įsakymą. Pasirašytą karaliaus Tomeno. Matai, štai karaliaus antspaudas — elnias ir liūtas. Esu teisėtas Riverano lordas ir nenoriu, kad pilis virstų rūkstančių griuvėsių krūva.
  — Ak, pasiimk tą kvailą raštą, — subarė jį žmona. — Kol už Riverano pilies sienų tūno Juodoji Žuvis, tas raštas nieko nereiškia, galime nusišluostyti juo užpakalį. — Nors jau penkiasdešimt metų buvo ištekėjusi už Frėjaus, ledi Dženos gyslomis vis tiek tekėjo Lanisterių kraujas. Ji buvo ir liko tikra Lanister. — Džeimis atgaus tau tą pilį.
  — Žinoma, — linktelėjo lordas Emonas. — Sere Džeimi, kaip matai, tavo lordas tėvas visiškai manimi pasitikėjo. Naujiesiems savo vasalams būsiu griežtas, bet teisingas. Blekvudas ir Brakenas, Džeisonas Molisteris, Vensas ir Paiperis — visi jie savo kailiu patirs, kad turi siuzereną, Emoną Frėjų. Ir mano tėvas taip pat tai pajus. Jis Perkėlos lordas, bet aš — Riverano lordas. Tiesa, sūnus privalo paklusti tėvui, bet vėliavininko pareiga paklusti savo siuzerenui.
  O dievai…
  — Tu nesi jo siuzerenas, sere. Perskaityk dokumentą, kurį turi. Tau atiduodamas Riveranas su aplinkinėmis žemėmis ir iš jų gaunamomis pajamomis, bet ne daugiau. Vyriausiasis Trišakio lordas yra Petiras Beilišas. Riveranas paklūsta Harenholo valdžiai.
  Tai lordui Emonui nepatiko.
  — Iš Harenholo pilies belikę griuvėsiai, ten vaidenasi, be to, ta pilis prakeikta, — paprieštaravo jis. — O Beilišas… tas vyras moka tik monetas skaičiuoti, jis netikras lordas, jis žemos kilmės…
  — Jei tu nepatenkintas esama padėtimi, keliauk į Karaliaus Uostą ir aiškinkis su mano mieląja seserimi.
  Džeimis neabejojo, kad Sersėja suės Emoną Frėjų be duonos, be druskos ir jo kaulais išsikrapštys tarpdančius. Na, nebent būtų užsiėmusi ir dulkintųsi su Osmundu Ketlbleku.
  Ledi Džena prunkštelėjo.
  — Neverta gaišinti jos malonybės dėl tokių kvailysčių. Emai, kodėl tau neišėjus į lauką pakvėpuoti grynu oru?
  — Grynu oru?
  — Arba, jei tau labiau patinka, gerai išsimyžti? Mudviem su sūnėnu reikia aptarti šeimos reikalus.
  Lordas Emonas nukaito.
  — Taip, palapinėje labai šilta. Palauksiu tavęs lauke, miledi. Sere…
  Jo šviesybė lordas susivyniojo savo pergamentą, nerangiai nusilenkė Džeimiui ir neskubėdamas išėjo iš palapinės.
  Sunku buvo nejausti paniekos Emonui Frėjui. Kasterlių Uoloje jis pasirodė eidamas keturioliktus metus ir vedė du kartus jaunesnę liūtę. Tirionas sakydavo, kad lordas Taivinas vestuvių proga Emonui padovanojo jautrų skrandį. Džena prie šio negalavimo taip pat nemažai prisidėjo. Džeimis prisiminė ne vieną puotą, kurioje Emonas niūriai baksnojo šakute savo maistą, o tuo metu jo žmona keitėsi nešvankiais sąmojais su kuriuo nors namų riteriu, pasodintu jai iš kairės, ir jų pokalbius nuolat pertraukdavo garsūs juoko pliūpsniai. Tiesa, ji pagimdė Frėjui keturis sūnus. Bent jau sakė, kad tie vaikai jo. Kasterlių Uoloje niekas nedrįso tvirtinti, kad yra kitaip, o juo labiau seras Emonas.
  Vos tik jis išėjo, jo ledi žmona užvertė akis į palapinės lubas.
  — Mano lordas ir šeimininkas… Ir ką tavo tėvas sau galvojo skirdamas jį Riverano lordu?
  — Manau, jis galvojo apie tavo sūnus.
  — Ir aš apie juos galvoju. Ernas bus netikęs lordas. Tajus turėtų būti geresnis, jei tik jam pakaks nuovokos mokytis iš manęs, o ne iš tėvo. — Ji apsidairė po palapinę. — Turi vyno?
  Džeimis rado siaurakaklį ąsotį ir kaire ranka pripylė jai taurę.
  — Kodėl tu čia, miledi? Kol baigsis karas, tau reikėjo likti Kasterlių Uoloje.
  — Išgirdęs, kad tapo lordu, Ernas iš karto nusprendė vykti ir reikalauti sau priklausančios rezidencijos. — Ledi Džena išgėrė vyną ir rankove nusišluostė lūpas. — Tavo tėvas būtų pasielgęs išmintingiau, jei būtų atidavęs mums Darį. Tikriausiai prisimeni, jog Kleosas buvo vedęs vieną iš artojo dukterų? Gedinti našlė dabar siunta, kad jos sūnūs nepaveldės savo lordo tėvo žemių. Eime iš Sargo Namelio su Darių gimine susijusi tik iš motinos pusės. Mano marti Džeinė yra jos teta ir tikra ledi Marijos sesuo.
  — Jaunesnioji sesuo, — priminė jai Džeimis. — O Tajui atiteks Riveranas — daug stambesnis grobis nei Daris.
  — Užnuodytas grobis. Darių giminės vyriškoji linija yra išnykusi, o Tūlių — ne. Tas avigalvis seras Raimanas vis neria Edmurui ant kaklo virvę, bet jo nepakars. Roslinos pilve auga upėtakis. Mano vaikaičiai Riverane nebus saugūs tol, kol bus gyvas bent vienas Tūlių įpėdinis.
  Džeimiui dingtelėjo, kad teta neklysta.
  — Bet jei Roslina pagimdys mergaitę…
  — …tai ji gali ištekėti už Tajaus. Žinoma, su sąlyga, kad lordas Valderis šiai santuokai pritars. Taip, aš apie tai jau galvojau. Tačiau gali gimti ir berniukas, o tada per tą jo pimpaliuką viskas susijauks. O jei po šios apsiausties seras Brindenas liks gyvas, jis gali pareikšti teises į Riveraną savo arba… jaunojo Roberto Arino vardu.
  Mažąjį Robertą Džeimis prisiminė Karaliaus Uoste matęs ketverių metų ir vis dar tebečiulpiantį motinos krūtį.
  — Arinas negyvens taip ilgai, kad susilauktų palikuonių. Be to, kam Lizdo lordui tas Riveranas?
  — O kam žmogui, turinčiam puodą aukso, reikia dar vieno? Žmonės godūs. Taivinui reikėjo Riveraną atiduoti Kevanui, o Darį — Ernui. Taip jam būčiau ir pasakius, jei būtų pasivarginęs paklausti mano patarimo, tik… argi tavo tėvas tardavosi su kuo nors, išskyrus Kevaną? — Ji sunkiai atsiduso. — Bet nemanyk, aš nekaltinu Kevano dėl to, kad savo sūnui nori saugesnės vietos. Per daug gerai jį pažįstu.
  — Rodos, Kevano ir Lanselio norai nesutampa. — Ir Džeimis papasakojo apie Lanselio sprendimą atleisti žmoną, atsisakyti žemių, lordo titulo ir eiti kautis už Šventąjį Tikėjimą. — Jei vis dar nori Dario, parašyk Sersėjai ir išdėstyk savo argumentus.
  Ledi Džena atsainiai mostelėjo taure.
  — Ne, tas žirgas jau išjojo iš kiemo. Ernas įsikalė į savo smailią galvą, kad valdys upių kraštus. O dėl Lanselio… Manau, seniai galėjome tai numatyti. Šiaip ar taip, gyvenimas ginant aukštąjį septoną ne taip labai skiriasi nuo gyvenimo ginant karalių. Tik bijau, kad Kevanas įtūš. Supyks, kaip kadaise supyko Taivinas, sužinojęs, kad nusprendei stoti į karaliaus sargybą. Kevanas bent jau turi kitą įpėdinį, Martiną. Gali apvesdinti jį su Eime iš Sargo Namelio vietoj Lanselio. Tesaugo mus visus Septynetas… — Džeimio teta vėl atsiduso. — Beje, jei jau paminėjau Septynetą… Kodėl Sersėja leido Tikėjimui vėl ginkluotis?
  Džeimis gūžtelėjo.
  — Neabejoju, kad ji turi savų priežasčių.
  — Priežasčių? — Ledi Džena įžūliai suraukė nosį. — Geriau tos priežastys būtų rimtos. Kalavijai ir Žvaigždės apsunkino gyvenimą net Targarienams. Net Užkariautojas atsargiai elgėsi su Tikėjimu, kad tik jie nestotų į priešų pusę. O kai mirus Eigonui lordai sukilo prieš jo sūnus, abu ordinai atsidūrė to sukilimo sumaišties sūkuryje. Juos palaikė dievobaimingi lordai ir didžioji dalis prastuomenės. Pagaliau karalius Meigoras paskelbė už jų galvas mokėsiąs atlygį. Jei gerai prisimenu istoriją, jis mokėjo drakoną už neklusnaus Karžygio Sūnų ordino riterio ir sidabrinį elnią už Vargšų Bičiulio galvą. Tūkstančiai jų buvo nužudyti, bet ne mažiau vis dar klajojo po karalystę nepaklusdami niekieno valdžiai, kol Geležinis sostas nenužudė Meigoro, o karalius Džaheiris nesutiko atleisti visiems, kurie savo notų sudės ginklus.
  — Beveik visą šią istoriją buvau pamiršęs, — pripažino Džeimis.
  — Ne tik tu, bet ir tavo sesuo. — Ji vėl gurkštelėjo vyno. — Ar tiesa, kad pašarvotas Taivinas šypsojosi?
  — Karsto neštuvuose jo kūnas švinko. Dėl to lūpos persikreipė…
  — Šit kaip? — Rodos, toks paaiškinimas Dženą nuliūdino. — Žmonės sako, kad Taivinas per visą gyvenimą šypsojosi du kartus: kai vedė tavo motiną ir kai Eiris paskyrė jį savo ranka. Kai atvykęs Tarbekas Holas užsipuolė ledi Eliną, tą kalę intrigantę, anot Taigo, tada Taivinas irgi šypsojosi. Ir dar šypsojosi, kai gimei tu, Džeimi, savo akimis mačiau. Tu ir Sersėja, rausvučiai ir dailučiai, panašūs kaip du vandens lašai… išskyrus, žinoma, tarpkojus. Koks tu buvai rėksnys!
  — Girdėjai mudu riaumojančius, — tarė Džeimis ir plačiai nusišypsojo. — Dar pasakyk, kaip jam patikdavo juoktis.
  — Ne. Juokas keldavo Taivinui įtarimą. Jis buvo girdėjęs pernelyg daug žmonių, besijuokiančių iš tavo senelio. — Ji suraukė antakius. — Patikėk, ši juokinga Riverano apsiaustis nebūtų jo pralinksminusi. Dabar, kai jau atjojai, kaip ketini viską baigti?
  — Kviesiu Juodąją Žuvį derėtis.
  — Nieko iš to nebus.
  — Ketinu pasiūlyti jam geras sąlygas.
  — Sąlygas kelti galima tik tada, kai yra pasitikėjimas. Frėjai išžudė svečius po savo namų stogu, o tu… Neįsižeisk, mielasis, bet juk nužudei karalių, kurį buvai prisiekęs saugoti.
  — Nužudysiu ir Juodąją Žuvį, jei nepasiduos, — šiurkščiau, nei norėjo, atrėžė Džeimis, bet jis nebuvo nusiteikęs dabar klausytis priekaištų dėl Eirio Targarieno.
  — Kaip? Liežuviu? — neslėpdama paniekos paklausė ledi Džena. — Gal aš ir sena, ir stora, bet mano galvoje — ne sūris, Džeimi. Ir Juodosios Žuvies galvoje — ne sūris. Tušti grasinimai jo neįbaugins.
  — Ką man patartum?
  Ledi Džena išraiškingai gūžtelėjo.
  — Ernas trokšta, kad Edmurui būtų nukirsta galva. Šį kartą, manau, jis teisus. Seras Raimanas suruošė čia tokį cirką, kad mes tapome pajuokos objektu. Turime parodyti serui Brindenui, kad mūsų grasinimai nėra tušti.
  — Pakorus Edmurą sero Brindeno ryžtas gali dar padidėti.
  — Ryžto Brindenui Juodajai Žuviai ir taip niekuomet netrūko. Hosteris Tūlis būtų galėjęs tai patvirtinti. — Ledi Džena baigė gerti vyną. — Ką gi, niekada nedrįsčiau mokyti tavęs, kaip kariauti. Žinau savo vietą… Ne taip, kaip tavo sesuo. Ar tiesa, kad Sersėja sudegino Raudonąją pilį?
  — Tik Rankos bokštą.
  Džeimio teta užvertė akis.
  — Geriau būtų palikusi tą bokštą, o sudeginus savo ranką. Haris Sviftas? Jei kas to ir nusipelnė, tai būtent seras Haris. O Džailsas Rosbis, Septynete, pasigailėk mūsų… maniau, jis seniai miręs. Meriveteris… tikriausiai žinai, kad tavo tėvas jo senelį vadindavo „Kikentoju“? Taivinas sakydavo, kad Meriveteris buvo tinkamas tik vienam darbui: klausytis karaliaus sąmojų ir iš jų juoktis. Kiek pamenu, per tą kikenimą jo šviesybė paskui atsidūrė tremtyje. Sersėja tarybon įsodino kažkokį nesantuokinį prasčiokėlį, o į karaliaus sargybą įsuko suodiną katilą. Ji leidžia Tikėjimui ginkluotis, o bravosiečiams visame Vesterose laidyti gerkles ir reikalauti, kad grąžintume skolą. Nieko panašaus nebūtų nutikę, jei Sersėjai būtų pakakę sveiko proto ranka paskirti tavo dėdę Kevaną.
  — Seras Kevanas šių pareigų atsisakė.
  — Ir jis taip sakė. Bet nepaaiškino kodėl. Jis dar daug ko nepaaiškino. Ir nepaaiškins. — Ledi Džena nepatenkinta vyptelėjo. — Kevanas visada darė tai, kas jam buvo liepiama. Jis ne toks žmogus, kad numotų ranka į pareigą, nors ir kokia ji būtų. Jaučiu, jog čia kažkas ne taip…
  — Jis teisinosi esąs pavargęs.
  „Jis žino, — pasakė Sersėja, kai jiedu stovėjo prie tėvo palaikų. — Jis apie mudu žino.
  — Pavargęs? — Teta papūtė lūpas. — Manau, Kevanas turėjo teisę taip jaustis. Jam buvo tikrai sunku visą laiką gyventi Taivino šešėlyje. Visiems mano broliams buvo sunku. Taivino metamas šešėlis buvo ilgas ir tamsus, o kiekvienas iš mano brolių kaip įmanydamas mėgino stiebtis į saulę. Taigetas norėjo palaikyti Taivino pusę, bet tavo tėvui negalėjo prilygti, todėl ilgainiui jis darėsi vis piktesnis. Gerionas gynėsi sąmojais. Geriau šaipytis iš žaidimo, nei lošti ir prakišti. O Kevanas labai anksti perprato susiklosčiusią padėtį, tad įsitaisė šalia tavo tėvo.
  — O tu? — tarė Džeimis.
  — Tas žaidimas nebuvo skirtas merginoms. Buvau neįkainojama savo tėvo princesė… Ir Taivino taip pat, kol jo nenuvyliau. Mano brolis prie nusivylimo skonio taip ir nepriprato. — Ji atsistojo. — Pasakiau viską, ką norėjau, daugiau tavęs negaišinsiu. Daryk tai, ką būtų daręs Taivinas.
  — Ar tu jį mylėjai? — nė pats nepajuto, kaip paklausė Džeimis.
  Teta keistai jį nužvelgė.
  — Kai Valderis Frėjus įkalbėjo mano lordą tėvą ištekinti mane už Erno, man tebuvo septyneri metai. Ernas buvo antras jo sūnus, taigi net ne įpėdinis. Tėvas ir pats buvo trečias sūnus šeimoje, o jaunesni vaikai trokšta vyresniųjų pripažinimo. Frėjus pajuto šią silpnybę, ir tėvas sutiko su siūlymu vien dėl to, kad norėjo įtikti Frėjui. Apie mano sužadėtuves buvo paskelbta puotoje, kurioje dalyvavo pusė Vesteroso. Elina Tarbek kvatojosi, o Raudonasis Liūtas piktas išlėkė iš menės. Kiti sėdėjo kaip liežuvius prariję. Tik Taivinas drįso prieštarauti sužadėtuvėms. Dešimties metų berniukas. Tėvas išbalo kaip drobė, o Valderis Frėjus ėmė tirtėti. — Ji šyptelėjo. — Kaip galėjau po tokio poelgio jo nemylėti? Tai nereiškia, jog pritariau viskam, ką jis darė, arba kad man buvo maloni draugija to žmogaus, koks jis ilgainiui tapo, bet… kiekvienai mažai mergaitei reikia stipraus brolio, kad ją gintų. Taivinas net mažas buvo stiprus. — Ledi Džena atsiduso. — Kas mus gins dabar?
  Džeimis pabučiavo tetą į abu skruostus.
  — Jis paliko sūnų.
  — O taip, paliko. Tiesą pasakius, to labiausiai ir bijau.
  Tai buvo keisti žodžiai.
  — Kodėl turėtum bijoti?
  — Džeimi, — tarė ledi Džena, švelniai timpčiodama jam ausį, — mielasis, pažįstu tave dar iš tų laikų, kai buvai kūdikis ir čiulpei Džoanos krūtį. Tu šypsaisi kaip Gerionas ir kauniesi kaip Taigas, be to, šį tą paveldėjai ir iš Kevano, kitaip nevilkėtum šio apsiausto, bet… tikras Taivino sūnus yra Tirionas, o ne tu. Kartą pasakiau tai tavo tėvui į akis ir jis pusę metų su manimi nesišnekėjo. Vyrai tokie baisūs kvailiai… Net tokie ypatingi, kokie gimsta kartą per tūkstantį metų.

  # Kanalų katė

  Ji pabudo prieš saulėtekį mažame pastogės kambarėlyje, kuriame gyveno kartu su Brusko dukterimis.
  Katė kasryt nubusdavo pirmoji. Po antklodėmis drauge su Talėja ir Brėja visuomet būdavo šilta ir jauku. Ji girdėjo merginas tyliai alsuojant. Kai sujudėjusi atsisėdo ir ėmė apgraibomis ieškoti šlepečių, Brėja užsimiegojusi kažką priekaištingai sumurmėjo ir apsivertė ant kito šono. Nuo pilkų akmeninių sienų skleidžiamo šalčio Katei pašiurpo oda. Tamsoje ji greitai apsirengė. Jai per galvą velkantis tuniką, Talėja atsimerkė ir paprašė:
  — Kate, būk gera, atnešk mano drabužius.
  Mergina buvo nerangi, smailiomis alkūnėmis, vien oda ir kaulai, ir nuolat skųsdavosi, kad jai šalta.
  Katė atnešė drabužius, ir Talėja įsirangę į juos po patalais. Tada jos drauge ištempė iš lovos stambią jos seserį, nors užsimiegojusi Brėja svaidėsi grasinimais.
  Kai visos trys kopėčiomis nulipo iš pastogės kambarėlio, Bruskas ir jo sūnūs jau sėdėjo laivelyje, besisupančiame siaurame kanale už namo. Kaip ir kiekvieną rytą, Bruskas šūktelėjo mergaitėms, kad pasiskubintų. Jo sūnūs padėjo Talėjai ir Brėjai įlipti į laivelį. Katė turėjo atrišti laivelį nuo polio, numesti virvę Brėjai ir batu apauta koja stumtelėti jį nuo kranto. Brusko sūnūs užgulė kartis. Katė įsibėgėjusi liuoktelėjo per vis platėjantį tarpą, skiriantį krantą ir laivelio denį.
  Paskui jai ilgai nereikėjo nieko daryti, tik sėdėti ir žiovauti, kol Bruskas su sūnumis stūmėsi per skystančią priešaušrio tamsą, vingiuodami nedidukų kanalų labirintu. Diena, rodės, bus tokia, kokių retai pasitaiko: gaivi, giedra ir šviesi. Bravose oras būdavo trejopas: rūkas — blogai, lietus — dar blogiau, o lijundra — blogiausia. Tačiau kartais rytas išaušdavo rausvas ir žydras, o oras būdavo gaivus ir kvepėdavo jūra. Tokias dienas Katė mėgo labiausiai.
  Išplaukę į platų, tiesų vandens kelią, vadinamą Ilguoju kanalu, jie pasuko į pietus, link žuvų turgaus. Katė sėdėjo sukryžiavusi kojas, kovodama su žiovuliu ir mėgindama prisiminti ją aplankiusio sapno smulkmenas. Sapnavau, kad vėl esu vilkė. Lengviausiai ji prisiminė kvapus: medžių ir žemės, savo gaujos brolių, arklio, elnio ir žmogaus; kiekvienas iš jų buvo vis kitoks, tik aštrus ir erzinantis baimės tvaikas visuomet toks pat. Pasitaikydavo naktų, kai sapnai apie vilkus būdavo tokie tikroviški, jog net pabudusi girdėdavo savo brolius kaukiant, o kartą Brėja sakė, jog Katė, blaškydamasi po antklodėmis, per miegus kažką murmėjo. Ji numojo ranka pamaniusi, kad tai viso labo paikas melas, kol Talėja neėmė antrinti seseriai.
  Neturėčiau sapnuoti vilkųrXzxt sau mergina. Dabar aš katė, o ne vilkė. Kanalų Katė. Sapnai apie vilkus priklausė Arijai iš Starkų giminės. Ir vis dėlto, kad ir kaip stengėsi, giliai širdyje atsikratyti Arijos jai nepavyko. Nesvarbu, ar miegodavo po šventykla, ar pastogės kambarėlyje su Brusko dukterimis, naktimis ją vis tiek persekiojo sapnai apie vilkus, ir ne tik apie juos.
  Sapnai apie vilkus buvo geri. Juose ji būdavo vikri ir stipri, vydavosi grobį, o jai ant kulnų lipdavo gaujos nariai. Katei nepatiko kitas sapnas, kuriame ji vaikščiojo ne keturiomis, o dviem kojomis. Ten ji ieškodavo motinos klupinėdama po dumblo, kraujo ir ugnies dykynę. Tame sapne visuomet lydavo, ji girdėdavo motiną klykiant, bet pabaisa šuns galva neleisdavo Katei skubėti jos gelbėti. Tame sapne ji nuolat verkdavo nelyginant maža įbauginta mergaitė. Katės neverkia, sakydavo ji sau, kaip ir vilkės. Tai tik paikas sapnas.
  Ilguoju kanalu Brusko laivelis praplaukė po pažaliavusiais variniais Tiesos rūmų kupolais ir aukštais keturkampiais Presteinų ir Antarionų pilių bokštais, o tada nėrė po didžiulėmis pilkomis gėlo vandens upės arkomis ir pasiekė vadinamąjį Dumbliną Miestą, kurio pastatai buvo mažesni ir ne tokie įspūdingi. Vėliau kanalą užkimšdavo pramoginės valtelės ir baržos, bet priešaušrio prieblandoje jie sutiko vos porą laivų. Bruskui patikdavo atvykti į žuvų turgų Titanui dundant ir skelbiant saulėtekį. Tas garsas aidu nuvilnydavo per visą lagūną palengva silpdamas, bet vis tiek pažadindavo miegantį miestą.
  Kai Bruskas su sūnumis pririšo laivelį prieplaukoje, žuvų turguje jau būriavosi silkių pardavėjai ir menkėmis prekiaujančios moterys, austrių ir jūrų moliuskų gaudytojai, tarnai, virėjai, smulkių namų ūkių šeimininkės ir uoste stovinčių laivų jūreiviai — visi jie rėksmingai derėjosi vieni su kitais ir apžiūrinėjo šio ryto laimikį. Bruskas ėjo nuo vieno laivo prie kito rinkdamasis kiautuotuosius vėžiagyvius ir kartkartėmis lazda barkštelėdamas į statinę ar pintinę. „Šitą, — sakydavo jis. — Taip. — Barkšt. — Šitą. — Barkšt. — Ne, ne tą. Šitą.“ — Barkšt. Jis nebuvo iš tų, kurie tuščiažodžiauja. Talėja sakydavo, kad tėvas žodžių šykštus kaip ir monetų. Austrės, jūrų moliuskai, krabai, midijos, kartais krevetės… Bruskas pirkdavo viską, jo sprendimas priklausė nuo to, kokia prekė tą dieną atrodydavo geriausia. Lazda barkštelėtas pintines ir statinaites jie turėdavo nunešti į laivą. Bruskui skaudėjo nugarą ir jis negalėjo kelti nieko, sunkesnio už bokalą rusvo alaus.
  Kai jie atsišvartuodavo ir išplaukdavo namo, Katė visuomet dvokdavo sūrymu ir žuvimi. Prie to tvaiko ji taip priprato, kad jo beveik neužuosdavo. Ir dirbo noriai. Kai nuo kilnojimo įskausdavo raumenis arba nuo statinaitės svorio imdavo mausti nugarą, ji sakydavo sau, kad tai padeda jai sustiprėti.
  Kai visos statinės būdavo sukrautos, Bruskas pamodavo jiems grįžti ir jo sūnūs kartimis parstumdavo laivelį Ilguoju kanalu namo. Brėja ir Talėja sėdėdavo pirmagalyje ir šnabždėdavosi. Katė žinojo, kad jos kalbasi apie Brėjos vaikiną, — tą patį, su kuriuo tėvui užmigus ji lipdavo ant stogo susitikti.
  — Prieš grįždama pas mus, sužinok tris naujus dalykus, — išsiųsdamas į miestą liepė Katei malonusis vyras.
  Ir ji visada sužinodavo. Kartais tai tebūdavo trys nauji bravosiečių kalbos žodžiai; kartais ji perpasakodavo iš jūreivių išgirstas istorijas apie stebuklus, kurie įvyko plačiame, šlapiame, už Bravoso salų plytinčiame pasaulyje, apie karus, rupūžių lietus ir išsiritusius drakonus. Kartais Katė išmokdavo tris naujus pokštus, tris naujas mįsles arba tris vieno ar kito amato gudrybes. O kartais ji sužinodavo kokią nors paslaptį.
  Bravosas buvo miestas, kur paslaptys labai tiko, tai buvo rūkų, kaukių ir šnabždesių miestas. Mergaitė sužinojo, jog bene šimtą metų paslaptis buvo net ir tai, kad šio miesto esama, o kur jis yra, niekas nežinojo net tris šimtus metų.
  — Devyni laisvieji miestai yra buvusios Valyrijos sūnūs, — paaiškino jai malonusis vyras, — o Bravosas — iš namų pabėgęs pavainikis. Esame mišrūnai, vergų, kekšių ir vagių palikuonys. Mūsų protėviai atkeliavo čia iš pusšimčio šalių ieškodami prieglobsčio nuo drakonų lordų, kurie juos pavertė vergais. Jie atsinešė ir pusšimtį dievų, bet vienas dievas visiems buvo bendras.
  — Daugiaveidis.
  — Ir daugiavardis, — pridūrė malonusis vyras. — Kohore jis vadinamas Juoduoju Ožiu, Ji Ti — Nakties Liūtu, Vesterose — Pašaliečiu. Anksčiau ar vėliau kiekvienas žmogus būna priverstas jam nusilenkti, nesvarbu, ar jis garbina Septynetą, ar Šviesos Valdovą, Mėnulio Motiną, Nuskendusį Dievą ar Didįjį Piemenį. Jam priklauso visa žmonija, kitaip… kur nors pasaulyje gyventų nemirtinga tauta. Ar esi girdėjusi apie tautą, kurios žmonės gyvena amžinai?
  — Ne, — papurtė galvą ji. — Visi žmonės turi mirti.
  Juodojo mėnulio naktį Katei slapta grįžus į šventyklą, malonusis vyras visuomet jos laukdavo.
  — Ką naujo sužinojai nuo tos dienos, kai paskutinį kartą mus palikai? — visuomet paklausdavo jis.
  — Sužinojau, ką Aklasis Bekas deda į karštą padažą, kurio užpylęs parduoda austres, — atsakydavo ji. — Žinau, kad „Mėlynojo žibinto“ mimai ketina suvaidinti spektaklį „Sielvartaujantis lordas“, o „Laivo“ mimai nori atsakyti jiems vaidinimu „Septyni girti irklininkai“. Žinau, kad prekiautojas senomis knygomis Lotas Lomelis nakvoja pirklių kapitono Moredo Presteino namuose, kai tik garbusis pirklių kapitonas išvyksta į kelionę, ir dingsta iš tų namų, kai tik „Pikčiurna“ parplaukia.
  — Tokius dalykus naudinga žinoti. O kas tu esi?
  — Niekas.
  — Meluoji. Tu Kanalų Katė, gerai tave pažįstu. Eik ir pamiegok, vaikeli. Rytoj tavęs laukia tarnyba.
  — Visi žmonės turi tarnauti.
  Ir ji tarnavo, tarnavo tris dienas iš trisdešimties. Per juodąjį mėnulį ji buvo niekas, Daugiaveidžio dievo tarnaitė, vilkinti juodą baltą drabužį. Šalia maloniojo vyro ji žingsniuodavo per kvapnią tamsą, nešdama geležinį žibintą. Ji prausė mirusiųjų kūnus, tikrindavo jų drabužius ir skaičiuodavo jų monetas. Būdavo dienų, kai ji ir vėl padėdavo Urnai gaminti valgį, kapodavo didelius baltus grybus ir darinėdavo žuvį. Bet tik per juodąjį mėnulį. Visas kitas dienas ji buvo našlaitė, avinti gerokai nudėvėtais ir jai per dideliais auliniais batais* vilkinti rudą apsiaustą nuspurusiais kraštais, vinguriuojanti karutį per Skudurininko uostą ir šūkaujanti: „Midijos, širdutės ir jūrų moliuskai!“
  Ji žinojo, kad šiąnakt bus juodasis mėnulis; jau vakar vakare buvo matyti tik plonytis kraštelis. „Ką naujo sužinojai nuo tos dienos, kai paskutinį kartą mus palikai?“ — vos ją pamatęs, paklaus malonusis vyras. „Žinau, kad Brusko duktė Brėja, tėvui užmigus, ant stogo susitinka su vaikinu, — atsakys ji. — Talėja sako, kad Brėja leidžiasi jo liečiama, nors jis viso labo stogų žiurkė, o visos stogų žiurkės tikriausiai yra vagys.“ Tačiau tai buvo tik vienas dalykas. Katei reikėjo dar dviejų naujienų. Bet ji visai nesijaudino. Vaikštinėdama prie laivų visada ką nors sužinosi.
  Jiems grįžus namo, Katė padėjo Brusko sūnums iškrauti laivelį. Bruskas ir jo dukterys padalijo nupirktus vėžiagyvius į tris karučius ir gražiai juos išdėliojo per kelis sluoksnius paklotų dumblių pataluose.
  — Kol visko neparduosite, negrįžkite, — kaip ir kiekvieną rytą pasakė Bruskas mergaitėms ir šios nudardino karučius šūkaudamos ir girdamos savo prekę.
  Brėja stumdavo karutį į Raudonąjį uostą pardavinėti savo gėrybių jūreiviams, kurių laivai buvo prisišvartavę tenai. Talėja mėgino laimę gatvelėse aplink Mėnulio tvenkinį arba pardavinėdavo vėžiagyvius prie šventyklų Dievų saloje. O Katė, kaip ir visas kitas devynias dienas iš dešimties, traukė į Skudurininko uostą.
  Raudonuoju uostu buvo leidžiama naudotis tik bravosiečiams iš Nuskendusio Miesto ir Jūrų lordo rūmų; laivams iš gretimų miestų ir viso plačiojo pasaulio teko plaukti į Skudurininko uostą — gerokai skurdesnį, audringesnį ir nešvaresnį už Raudonąjį. Be to, čia buvo ir daug triukšmingiau, nes jo prieplaukose ir gatvelėse grūdosi jūreiviai ir pirkliai iš pusšimčio šalių, maišydamiesi su tais, kurie jiems tarnavo ir kurie iš jų gyveno. Tai buvo mėgstamiausia Katės vieta visame Bravose. Jai patiko klegesys ir keisti kvapai, patiko matyti, kokie laivai su vakarinio potvynio banga įplaukė į uostą, o kokie jį paliko. Ji mėgo ir jūreivius: smarkuolius tirošius storais balsais ir dažytomis žandenomis; šviesiaplaukius lysiečius, visuomet įkyriai prašančius nuleisti kainą; žemaūgius ir drūtus, plaukuotus jūreivius iš Ibeno uosto, dusliai niurnančius ir besiplūstančius. Bet labiausiai Katei patiko atvykėliai iš Vasaros salų glotnia ir tamsia kaip tikmedis kūno oda. Jie vilkėjo plunksnuotus raudonus, žalius ir geltonus apsiaustus, o aukšti į gulbes panašių jų laivų stiebai ir baltos burės atrodė nuostabiai.
  Kartais čia užsukdavo ir vesterosiečių: irklininkų ir jūreivių, tarnaujančių karakuose iš Senmiesčio, prekybinėse galerose iš Prieblandos Slėnio, Karaliaus Uosto, Kirų miesto ir pilvotuose, vyną gabenančiuose koguose iš Arboro. Katė žinojo, kaip bravosiečių kalba vadinamos midijos, vėžiagyviai ir jūrų moliuskai, bet eidama per Skudurininko uostą ji šūkavo savo prekes vadindama taip, kaip įprasta prekeiviams, ypatinga prieplaukų, krantinių, jūreivių smuklių šnekta, kurią sudarė šiurkštus keliolikos kalbų žodžių ir frazių kratinys, papildomas rankų mostais ir — dažniausiai įžeidžiamais — gestais. Juos Katė mėgo labiausiai. Kiekvienam prie jos įkyriai pristojusiam vyrui ji suraičiusi atkišdavo špygą įr išvadindavo „asilo myžle“ arba „kupranugarės pinda“.
  — Gal ir nesu mačiusi kupranugarės, — sakydavo ji tiems vyrams, — bet jos pindą lengvai pažįstu iš kvapo.
  Kartais tokie žodžiai kurį nors iš vyrų supykdydavo, bet tokiems atvejams Katė turėjo pasiruošusi peilį siaurais ašmenimis. Ji rūpinosi, kad peilis visuomet būtų pagaląstas, ir mokėjo juo naudotis. To vieną popietę, „Laimingajame uoste“ laukdamas, kol atsilaisvins Lana, ją išmokė Raudonasis Rogas. Jis Katei parodė, kaip paslėpti peilį rankovėje, kaip prireikus greit išsitraukti ir kaip perpjauti piniginę taip vikriai ir švariai, kad monetos dingtų greičiau, nei savininkas jų pasiges. Net malonusis vyras sutiko, kad tai žinoti naudinga; juolab naktį, kai visur šmižinėja peštukai ir stogų žiurkės.
  Prieplaukose Katė susirado ir draugų: nešikų ir aktorių, virvininkų ir burių lopytojų, smuklininkų, aludarių, kepėjų, elgetų ir kekšių. Jie pirkdavo iš Katės jūrų moliuskus ir kiautuotus vėžiagyvius, pasakodavo jai tiesą apie Bravosą ir meluodavo kalbėdami apie savo gyvenimą, o kai Katė mėgindavo prabilti bravosietiškai, juokdavosi iš jos kalbos. Bet ji į tai nekreipė dėmesio. Užuot pykusi, Katė visiems jiems parodydavo špygą ir išvadindavo kupranugarės pindomis, o įžeistieji garsiai kvatodavosi. Giloras Dotaras išmokė Katę nešvankių dainų, o jo brolis Gilenas pasakė, kur geriausiai kimba unguriai. Mimai iš „Laivo“ parodė jai, kaip stovi didvyris, ir išmokė ištraukų iš „Roino dainos“, „Dviejų Užkariautojo žmonų“ ir „Smarkuolės pirklio ponios“. Plunksna vadinamas smulkutis vyras liūdnomis akimis, kurdavęs visas nešvankias „Laive“ vaidinamas pjeses, pasisiūlė Katę išmokysiąs, kaip bučiuojasi moteris, bet Taganaras užvožė jam menke ir mokslai baigėsi. Pokštininkas Kosomas pamokė ją rankų miklumo. Jis prarydavo peles, o tada išsitraukdavo jas iš ausų.
  — Tai — magija, — sakydavo jis.
  — Ne magija, — atšaudavo Katė. — Pelė visą laiką buvo tavo rankovėje. Mačiau, kaip ji kruta.
  „Austrės, jūrų moliuskai ir širdutės“ — tai buvo stebuklingi Katės žodžiai, tad, juos ištarusi, ji gebėdavo prasmukti beveik visur. Ji buvo laivuose iš Lyso, Senmiesčio bei Ibeno uosto ir pardavinėdavo austres tiesiog ant denio. O būdavo dienų, kai stumdavo savo karutį pro įtakingiesiems priklausančius bokštus, siūlydama keptų jūrų moliuskų prie vartų stovintiems sargybiniams. Kartą, girdama savo prekes, ji garsiai šūktelėjo ant Tiesos rūmų laiptų, o kai kitas pardavėjas pamėgino ją nuvyti, Katė apvertė jo karutį ir austrės pažiro ant gatvės grindinio. Jūrų gėrybes iš jos pirkdavo muitininkai iš Muitų uosto bei irkluotojai iš Nuskendusio Miesto, kurio apsemtų kupolų ir bokštų viršūnės kyšojo iškilusios virš žalsvų lagūnos vandenų. Kartą, kai Brėja ėmė kraujuoti ir liko lovoje, Katė nustūmė jos karutį į Raudonąjį uostą pardavinėti krabų ir krevečių irklininkams iš pramoginės Jūrų lordo baržos, kurios denyje nuo pirmagalio iki paskuigalio buvo prisigrūdę besijuokiančių žmonių. Kitomis dienomis ji palei gėlo vandens upę nusigaudavo iki Mėnulio tvenkinio. Tada pardavinėdavo jūrų gėrybes pasipūtėliams bravosiečiams dryžuotais atlasiniais drabužiais ir raktininkams bei teismo valdininkams, vilkintiems dulsvus, rudus ir pilkus apsiaustus. Bet ji visuomet grįždavo į Skudurininko uostą.
  „Austrės, jūrų moliuskai ir širdutės! — šūkavo mergaitė, stumdama karutį per prieplauką. — Austrės, jūrų moliuskai ir širdutės!“ Priviliota jos šūksnių, paskui mergaitę ėmė pėdinti suskretusi, šviesiai ruda katė. Netrukus prisidėjo dar viena — liūdna, pilka ir susivėlusi, vietoj uodegos teturinti strampą. Katės mėgdavo Katės skleidžiamą kvapą. Kartais saulei leidžiantis paskui ją sekdavo net keliolika kačių. Retsykiais mergaitė švystelėdavo joms austrę ir žiūrėdavo, kuri iš kačių paspruks pasičiupusi grobį. Ji atkreipė dėmesį, kad stambūs katinai varžytuves laimi retai; grobis dažniausiai atitenka mažesniam ir vikresniam gyvūnui — liesam, alkanam ir ryžtingam. Tokiam kaip ašy sakydavo sau Katė. Jos numylėtinis buvo sudžiūvęs senas katinas iškąsta ausimi, jis priminė mergaitei katiną, kurį ji kitados vaikėsi aplink Raudonąją pilį. Nors ne, tai buvo kita mergaitė, o ne aš.
  Katė atkreipė dėmesį, kad iš čia prisišvartavusių laivų šiandien du jau buvo išplaukę, bet atvyko penki nauji; nedidelis irklinis laivas, pavadintas „Begėdė beždžionėlė“; didžiulis ibeniečių banginių medžioklės laivas, nuo kurio trenkė degutu, krauju ir banginių taukais, du gerokai nukentėję kogai iš Pentoso ir siaura žalia galera iš senojo Volančio. Katė stabtelėjo prie kiekvieno trapo ir garsiais šūksniais pirma prekybininkams įprasta, paskui Vesteroso bendrąja kalba paskelbė parduodanti savo prekes. Vienas ibeniečių įgulos narys nusikeikė taip garsiai, kad nubaidė visas kates, o vienas iš pentosiečių irklininkų paklausė, kiek kainuoja moliuskas jos tarpkojyje, bet prie kitų laivų Katei sekėsi geriau. Žaliosios galeros šturmanas prarijo kelias austres ir papasakojo, jog kapitoną nužudė Lyso piratai, užpuolę juos netoli Brastos Akmenų ir mėginę užgrobti laivą.
  — Tai to niekšo Sano darbas, tai buvo jis su „Senosios Motinos sūnumi“ ir savo didžiule „Valyriete“. Tik per plauką išnešėme sveiką kailį.
  „Begėdė beždžionėlė“, pasirodo, buvo atplaukusi iš Kirų miesto, o visą jos įgulą sudarė vyrai iš Vesteroso, kuriems buvo malonu su kuo nors pasikalbėti bendrąja kalba. Vienas iš jų paklausė, kaip čia atsitiko, kad mergaitė iš Karaliaus Uosto pardavinėja moliuskus ir midijas Bravoso prieplaukose, tad Katė papasakojo iš anksto sumanytą istoriją.
  — Užtruksime čia keturias dienas, — kreipėsi į ją kitas, — ir keturias ilgas naktis. Kur vyrams nueiti, kad galėtų šiek tiek pasilinksminti?
  — “Laive“ mimai ketina rodyti vaidinimą „Septyni girti irklininkai“, — atsakė jiems Katė, — „Taškuotame rūsyje“, prie Nuskendusio Miesto vartų, vyksta ungurių kovos. Arba, jei norite, galite traukti prie Mėnulio tvenkinio, kur naktimis dvikovose kaunasi Bravoso peštukai.
  — Taip, pramogų netrūksta, — įsiterpė kitas jūreivis, — bet iš tiesų Votas teiravosi, kur rasti moterį?
  — Geriausios kekšės įsikūrusios „Laimingajame uoste“, ten, kur prišvartuotas mimų „Laivas“, — mostelėjo ji. Kitos prieplaukoje dirbančios kekšės buvo labai piktos ir ką tik iš jūros atplaukę jūreiviai nežinodavo, kurios. Svornė buvo pavojingiausia iš visų. Sklido kalbos, kad ji apiplėšė ir nužudė keliolika vyrų, o jų lavonus nuvilkusi įmetė į kanalą ir pašėrė ungurius. Girta Duktė blaivi būdavo visai miela, bet jei išgerdavo vyno, buvo geriau su ja nesusidėti. O Vėžininkė Džeinė iš tiesų buvo vyras. — Ieškokite Merės. Tikrasis jos vardas Meralina, bet visi ją vadina Mere.
  Kaskart, kai Katė stumdavo karutį pro viešnamį, Merė nupirkdavo iš jos gerą dešimtį austrių ir padalydavo jas merginoms. Visi sutarė, kad Merės širdis gera. „Ir širdis gera, ir papai didžiausi visame Bravose“, — mėgdavo pasigirti ji.
  Jos merginos taip pat buvo mielos; ir Drovioji Betanė, ir Jūreivio Žmona, ir vienaakė Ina, iš vieno kraujo lašo galinti išpranašauti žmogui ateitį, ir smulkutė gražutė Lana, ir net Asadora — ibenietė, kuriai ant viršutinės lūpos žėlė ūsiukai. Gal jos ir nebuvo gražuolės, bet su Kate visuomet elgdavosi maloniai.
  — Į „Laimingąjį uostą“ eina visi nešikai, — patikino Katė „Begėdės beždžionėlės“ vyrus. — „Vaikinai iškrauna laivus, — sako Merė, — o mano merginos „iškrauna“ vyrukus, kurie susigundo su jomis plaukti.“
  — O kur pačios geriausios kekšės, apie kurias dainiai traukia dainas? — pasiteiravo jauniausias iš beždžionėlių — rudaplaukis strazdanotas vaikinukas, ne vyresnis nei šešiolikos. — Ar jos tokios gražuolės, kaip kalbama? Kur man vieną iš jų rasti?
  Vaikinuko bičiuliai jūrininkai sužiuro į jį ir ėmė juoktis.
  — Po septyniais pragarais, vaikine, — tarė vienas iš jų. — Gal pats kapitonas ir nusisamdytų kurtizanę, bet tik pardavęs šį prakeiktą laivą. Tokios kekšytės skirtos lordams ir į juos panašiems, o ne tokiems kaip mes.
  Bravoso kurtizanės garsėjo visame pasaulyje. Dainiai apie jas kūrė dainas, auksakaliai ir juvelyrai apipildavo jas dovanomis, meistrai maldaudavo suteikti jiems garbę ir ką nors užsisakyti, turtingiausi pirkliai mokėjo karališkas sumas, kad galėtų su jiems į parankę įsikibusia kurtizane pasirodyti pokyliuose, šventėse ir mimų vaidinimuose, o peštukai dėl jų vieni kitus žudydavo. Kartais, stumdama karutį kanalų pakrantėmis, Katė matydavo kurią nors iš kurtizanių praplaukiant pro šalį, matyt, skubant praleisti vakarą su meilužiu. Kiekviena kurtizanė turėjo savo laivelį ir tarnų, kurie, darbuodamiesi kartimis, plukdydavo ją į susitikimus. Poetė visuomet rankoje laikydavo knygą, Mėnesiena vilkėdavo tik baltais ir sidabriniais drabužiais, o Juodosios Vandenų Karalienės niekas nematė be Undinių — keturių jaunų, skaisčių, ką tik pirmą kartą kraujavusių mergelių, kurios palaikė jai draugiją ir rūpinosi šukuosena. Kurtizanės buvo viena už kitą gražesnės. Net Ledi su Šydu buvo gražuolė, nors jos veidą išvysdavo tik tie, kuriuos ji pasirinkdavo savo meilužiais.
  — Kartą kurtizanei pardaviau tris širdutes, — pasakė Katė jūreiviams. — Ji pasišaukė mane lipdama iš savo laivelio.
  Bruskas jau iš pat pradžių buvo ją įspėjęs, kad nedrįstų lįsti į akis kurtizanei, nebent ši pati ją užkalbintų, tačiau ta moteris jai nusišypsojo ir sumokėjo sidabrinėmis monetomis dešimt kartų daugiau, nei buvo vertos širdutės.
  — O kuri iš jų tave pasišaukė? Gal Širdučių Karalienė?
  — Juodasis Perlas, — tarė ji jūreiviams.
  Merė sakė, kad Juodasis Perlas — pati garsiausia iš visų kurtizanių.
  — Jos gyslomis teka drakonų kraujas, — paaiškino jai ta moteris. — Pirmasis Juodasis Perlas buvo piratų karalienė. Ji tapo Vesteroso princo meiluže ir pagimdė dukterį, kuri užaugusi taip pat tapo kurtizane. Anos duktė, anūkė ir proanūkė taip pat buvo kurtizanės, o dabar atėjo šitos eilė. Ką ji tau pasakė, Kate?
  — Ji pasakė: „Paimsiu tris širdutes.“ Ir dar paklausė: „Gal turi ir karšto padažo, mažute?“ — tarė mergaitė.
  — O ką tu atsakei?
  — Atsakiau: „Ne, neturiu, miledi“ ir „Nevadink manęs mažute. Mano vardas Katė.“ Būtų gerai, jei turėčiau karšto padažo. Bekas turi ir austrių parduoda tris kartus daugiau nei Bruskas.
  Apie Juodąjį Perlą Katė papasakojo ir maloniajam vyrui.
  — Tikrasis jos vardas — Belegerė Averis, — paaiškino jam Katė. Tai buvo viena iš trijų jos sužinotų naujienų.
  — Tai tiesa, — tyliai tarė žynys. — Jos motina buvo Belonara, bet pirmoji, pasivadinusi Juoduoju Perlu, taip pat buvo vardu Belegerė.
  Tačiau Katė suprato, kad vyrams iš „Begėdės beždžionėlės“ kurtizanės motinos vardas nė motais. Užuot apie tai pasakojusi, ji pasiteiravo jūreivių, kas nauja Septyniose Karalystėse, ir apie karą.
  — Karas? — nusijuokė vienas iš jų. — Koks karas? Nėra jokio karo.
  — Bent jau ne Kirų mieste, — pritarė jam kitas. — Ir ne Slėnyje. Mažasis lordas apsaugojo mus nuo karo, kaip anksčiau ir jo motina.
  Kaip anksčiau ir jo motina… Slėnio ledi buvo tikra jos motinos sesuo.
  — Ledi Lisa, — paklausė Katė, — ar ji…
  — …ar mirusi? — baigė jos mintį strazdanotasis vaikinukas, kuriam galvoje buvo vien kurtizanės. — Tikrai taip. Ją nužudė jos pačios dainius.
  — Hm…
  Tai ne mano reikalas. Kanalų Katė niekada neturėjo tetos. Niekada. Keitė pakėlė karučio rankenas ir, dardėdama per akmenų grindinį, pasuko tolyn nuo „Begėdės beždžionėlės“. „Austrės, jūrų moliuskai ir širdutės! — vėl ėmė šūkčioti ji. — Austrės, jūrų moliuskai ir širdutės!“ Didžiąją dalį jūrų moliuskų ji pardavė nešikams, iškraunantiems didelį, iš Arboro vyną atgabenusį kogą, o likusius nupirko vyrai, remontuojantys per audras gerokai nukentėjus} myrietišką prekybinį laivą.
  Paėjusi krantine toliau, ji rado Taganarą, kuris sėdėjo nugara atsirėmęs į polį šalia Kaso, Ruonių Karaliaus. Jis iš Katės nupirko kelias midijas, o Kasas riktelėjo ir leido Katei timptelėti peleką.
  — Turėtum dirbti kartu su manimi, Kate, — paragino ją Taganaras, čiulpdamas midijas iš jų kiautų. Girtai Dukteriai peiliu perdūrus Mažajam Narbui ranką, jis žvalgėsi naujo partnerio. — Mokėsiu tau daugiau nei Bruskas, be to, nedvoksi žuvimi.
  — Kasui patinka nuo manęs sklindantis kvapas, — tarė Katė. Tarsi pritardamas, Ruonių Karalius vėl riktelėjo. — Ar Narbo plaštaka nesugijo?
  — Trys pirštai nebesilanksto, — baigęs valgyti vieną midiją, o antros dar nepradėjęs, pasiskundė Taganaras. — Kokia nauda iš kišenvagio, negalinčio naudotis pirštais? Narbas puikiai parinkdavo kišenes, bet pasirinkti kekšių jam nesisekė.
  — Ir Merė taip sako, — linktelėjo Katė. Ji mėgo Mažąjį Narbą, nors jis ir buvo vagis. — Kuo jis dabar užsiims?
  — Sako, kad eis irkluoti. Jo nuomone, dviejų pirštų tam pakanka, o Jūrų lordui visuomet trūksta irklininkų. Bet aš jam sakau: „Narbai, ne. Ta jūra — šaltesnė už mergelę ir žiauresnė už kekšę. Jau geriau nusikirsk plaštaką ir eik elgetauti.“ Kasas supranta, kad aš teisus. Ar ne, Kasai?
  Ruonis riktelėjo, ir Katė nejučia nusišypsojo. Ji švystelėjo gyvūnui dar vieną širdutę ir nuėjo savo keliais.
  Katei pasiekus „Laimingąjį uostą“, įsikūrusį gatvelėje priešais kanale inkarą nuleidusį „Laivą“, darbo diena, galima sakyti, buvo baigta. Keli mimai, susėdę ant plaukioti netinkamo gremėzdiško laivo denio, leido per rankas odmaišį su vynu, bet, pamatę Katės karutį, nulipo į krantinę austrių. Katė jų paklausė, kaip sekėsi vaidinti „Septynis girtus irklininkus“. Džosas Niūrusis papurtė galvą ir tarė:
  — Kvensė pagaliau užtiko Alakvą lovoje su Šioj a. Jie puolė vienas kitą ginkluoti mimų kalavijais ir abu mus paliko. Rodos, šį vakarą vaidinsime tik „Penkis girtus irklininkus“.
  — Kadangi irklininkų trūksta, turime būti girtesni, — pareiškė Mirmelis. — Pagaliau gavau užduotį, kurią galiu atlikti…
  — Mažasis Narbas irgi nori būti irklininkas, — pasakė jiems Katė. — Jei jį priimsite, būsite šešiese.
  — Geriau kulniuok pas Merę, — paragino ją Džosas. — Juk žinai, kaip jai subjūra nuotaika, kai negauna austrių.
  Tačiau įsmukusi į viešnamį ji rado Merę, sėdinčią svečių menėje, užsimerkusią ir besiklausančią Dareono, grojančio medine arfa. Kambaryje buvo ir Ina, ji pynė Lanai puikius, ilgus ir geltonus plaukus. Dar viena paika daina apie meilę. Lana visada maldaudavo dainiaus traukti tas savo paikas meilės dainas. Iš visų kekšių ji buvo jauniausia, tik keturiolikos metų. Katė žinojo, kad už ją Merė iš vyrų lupa tris kartus daugiau nei už kitas merginas.
  Katė pyktelėjo, pamačiusi čia sėdintį begėdį Dareoną, pirštais braukiantį per arfos stygas, o akimis ryte ryjantį Laną. Kekšės jį vadino juoduoju dainiumi, bet dabar jis, galima sakyti, nevilkėjo nė vieno juodo drabužio. Dainomis užsidirbęs pinigų, juodas varnas virto povu. Šiandien pečius jis buvo apsigobęs prabangiu, ryškiai raudonu apsiaustu su atlaso pamušalu, apsivilkęs dryžuotą baltą ir alyvinę tuniką, be to, mūvėjo spalvingas bravosietiškas kelnes, bet turėjo ir šilkinį apsiaustą, ir dar vieną — aksominį, tamsiai raudoną, su aukso spalvos pamušalu. Juodi buvo tik Dareono batai. Katė girdėjo jį Lanai sakant, jog visus senuosius drabužius jis įmetė į kanalą. „Tamsių drabužių daugiau nedėvėsiu“, — pareiškė Dareonas.
  Jis juk Nakties sargybos vyras, pagalvojo ji, Dareonui dainuojant apie paiką ledi, šokančią nuo kažkokio kvailo bokšto vien todėl, kad žuvo jos kvailys princas. Ta ledi turėtų pasiųsti myriop tuos, kurie nužudė jos princų. O dainius turėtų būti prie Sienos. Kai Dareonas pirmą kartą užsuko į „Laimingąjį uostą“, Arija jo vos nepaklausė, ar nepasiimtų jos kartu į Rytų sargybą, bet laiku išgirdo jį Betanei sakant, kad grįžti neketina. „Kietos lovos, sūdyta menkė ir nesibaigiantys budėjimai — štai kokia Siena, — paaiškino Dareonas. — Be to, Rytų sargyboje tokių gražuolių kaip tu nė su žiburiu nerasi. Kaip galėčiau tave palikti?“ Tada Katė išgirdo, kaip jis tą patį pakartojo Lanai, o paskui dar vienai iš „Kačių prieglaudos“ kekšių ir pagaliau, kai vieną vakarą grojo ir dainavo „Septynių žibintų namuose“, net Lakštingalai.
  Gaila, kad nebuvau čia tą vakarą, kai storulis jam trenkė. Tai prisiminusios, Merės kekšės vis dar kvatodavosi. Ina sakydavo, kad storasis vyrukas išrausdavo kaip vėžys kiekvieną kartą, kai ji prie jo prisiliesdavo, bet kai sukėlė muštynes, Merė liepė išvilkti jį laukan ir įmesti į kanalą.
  Katei galvojant apie tą storulį vyruką ir prisiminus, kaip išgelbėjo jį nuo Tero ir Orbelio, prie jos priėjo Jūreivio Žmona.
  — Jis gražiai dainuoja, — tyliai sumurmėjo ji bendrąja Vesteroso kalba. — Matyt, dievai jį mylėjo, jei davė tokį balsą ir tokį gražų veidą.
  Jo veidas gražus, bet širdis pikta, dingtelėjo Arijai, bet ji prikando liežuvį. Neseniai Dareonas vedė Jūreivio Žmoną, kuri į lovą eidavo tik su tais vyrais, už kurių ištekėdavo. Kartais „Laimingajame uoste“ per naktį įvykdavo trejos arba net ketverios vestuvės. Tuoktuvių ceremonijai dažniausiai vadovaudavo linksmuolis, vyno prisiplempęs raudonasis žynys, vardu Izelinas. Tiesa, kartais jį pavaduodavo Eustachijus, buvęs Užjūrio septos septonas. Jei šalia nebūdavo nei žynio, nei septono, viena iš kekšių nubėgdavo į „Laivą“ ir atsivesdavo mimą. Merė nuolat kartojo, kad mimai yra geresni žyniai už tikruosius, ypač Mirmelis.
  Vestuvės būdavo triukšmingos ir linksmos, vynas liedavosi per kraštus. Jei tuo metu Katė pro šalį stumdavo karutį, Jūreivio Žmona primygtinai reikalaudavo savo naujojo vyro nusipirkti kelias austres, kad įtvirtinant santuoką jam nenulinktų kotas. Ji buvo šauni ir greitai imdavo juoktis, bet Katei rodės, jog giliai širdyje slepia liūdesį.
  Kitos kekšės papasakojo, kad tomis dienomis, kai žydėdavo jos raudonoji gėlelė, Jūreivio Žmona lankydavosi Dievų saloje ir pažinojo visus ten gyvenančius dievus, net ir tuos, kurie Bravose buvo seniai pamiršti. Jos sakydavo, girdi, Jūreivio Žmona ten vyksta melstis už savo pirmąjį, tikrąjį vyrą, be žinios dingusį jūroje, kai ji dar buvo visai mergaitė, ne vyresnė už Laną. „Ji tikisi, kad jei ras reikiamą dievą, galbūt jis pakreips vėjus taip, kad šie parplukdytų jos seną meilę, — paaiškino ilgiausiai ją pažįstanti vienaakė Ina, — bet nujaučiu, jog taip niekada nebus. Jos meilė miręs, jaučiu tos mirties skonį jos kraujyje. Jei kada nors pas ją ir grįš, tai tik lavonas.“
  Dareono daina pagaliau baigėsi. Nutilus paskutiniams arfos garsams, Lana atsiduso, o dainius padėjo į šalį instrumentą ir pasisodino ją ant kelių. Vos jam pradėjus glamonėti merginą, Katė garsiai tarė:
  — Jei kas nors nori, turiu austrių.
  Merė atsimerkė.
  — Gerai, — pasakė, — duok jas čia, mergaite. Ina, atnešk duonos ir acto.
  Kai Katė išėjo iš „Laimingojo uosto“ su monetų pilnu kapšu ir tuščiu karučiu, kuriame tebuvo likę druskos ir jūrų dumblių, už eilės laivų stiebų raudona saulė leidosi į blandą. Kartu išėjo ir Dareonas. Žingsniuodamas greta, jis Katei pasisakė tą vakarą žadėjęs dainuoti „Žaliojo ungurio“ užeigoje.
  — Kiekvieną kartą, kai groju „Unguryje“, gaunu sidabrinių monetų, — pasigyrė Dareonas, — o kartais ten užsuka ir kapitonų, ir laivų savininkų. — Jie perėjo nedidelį tiltą ir, šešėliams tolydžio ilgėjant, patraukė siaura kreiva gatvele. — Greitai dainuosiu Raudonajame uoste, o netrukus — ir Jūrų lordo rūmuose, — tauškė jis. Stumiamas per grindinio akmenis, tuščias Katės karutis tarškėjo barškėjo primindamas savotišką muziką. — Vakar su kekšėmis valgiau silkę, bet po metų sų kurtizanėmis gardžiuosiuosi imperatorišku krabu.
  — O kas nutiko tavo broliui? — paklausė Katė. — Tam storuliui. Ar jis rado laivą, plaukiantį į Senmiestį? Jis pasakojo ketinęs išplaukti su „Ledi Ušanora*.
  — Mes visi ketinome. Tai buvo lordo Snou įsakymas. Sakiau Šernui: „Palik tą senį“, bet tas storas kvailys manęs neklausė. — Jo plaukus nušvietė paskutiniai besileidžiančios saulės spinduliai. — Ką gi, dabar jau per vėlu.
  — Tikra tiesa, — linktelėjo Katė, jiedviem žengiant į kitos vingiuotos gatvelės prieblandą.
  Kol Katė pasiekė Brusko namus, virš siaurojo kanalo jau telkėsi vakaro ūkanos. Ji pastatė karutį, skaičiavimo kambaryje rado Bruską ir jam prieš nosį ant stalo dunkstelėjo kapšą. Paskui nusiavė ir bilstelėjusi numetė ant grindų aulinius batus.
  Bruskas patapšnojo kapšą.
  — Gerai. O koks čia bildesys?
  — Numečiau batus.
  — Gerus batus sunku rasti, — tarė jis, — bet šie man per maži.
  Bruskas pakėlė vieną batą ir prisimerkęs atidžiai jį apžiūrėjo.
  — Šiąnakt bus juodasis mėnulis, — priminė jam Katė.
  — Tada geriau melskis. — Bruskas stumtelėjo batus į šalį ir iškratė iš kapšo monetas, ketindamas jas suskaičiuoti. — Valar dohaeris.
  Valar morgulis, pagalvojo ji.
  Jai žingsniuojant Bravoso gatvėmis rūkas tirštėjo. Stumtelėjusi burtmedžio duris, į Juodo ir Balto namus ji įžengė šiek tiek drebėdama. Šį vakarą, mirgėdamos tarsi nukritusios žvaigždės, degė vos kelios žvakės. Tamsoje visi dievai buvo svetimi.
  Nusileidusi į požemius, ji atsirišo nuspurusį Katės apsiaustą, per galvą nusivilko žuvimi dvokiančią Katės tuniką, nusispyrė sūrymu išteptus Katės batus, nusimetė Katės apatinius ir pasinėrė į citrinomis kvepiantį maudynių vandenį, kad nusiplautų net menkiausius Kanalų Katės kvapo likučius. Išnirusi prie skruostų prilipusiais rudais plaukais, ji išsimuilino ir trynėsi odą tol, kol ši paraudo ir Katės nebeliko. Tada apsirengė švariais drabužiais, įsispyrė į minkšto audinio šlepetes ir patraukė į virtuvę prašyti iš Urnos kokio nors maisto. Žyniai ir patarnautojai buvo jau pavalgę, bet virėja paliko jai gražų gabalėlį keptos menkės ir grūstų geltonųjų ropių. Ji viską godžiai prarijo, išplovė lėkštę ir nuėjo padėti beglobei taisyti nuodų.
  Bene vienintelė jos užduotis buvo nešioti: užlipti kopėčiomis ir surasti beglobei reikalingų žolių bei lapų.
  — Saldžiamiegė iš visų nuodų švelniausia, — paaiškino jai beglobė, piestoje kažką stropiai grūsdama. — Keli jos grūdeliai numaldo besidaužančią širdį, nuo jų liaujasi drebėjusios rankos, o žmogus jaučiasi ramus ir stiprus.
  Žiupsnelis saldžiamiegės garantuoja, kad žmogus miegos visą naktį ir nieko nesapnuos. Trys žiupsneliai — ir miegas niekada nesibaigia. Saldžiamiegė labai saldi, tad geriausia berti jos į pyragus, pyragaičius arba į medumi gardinamą vyną. Štai, pauostyk, kaip salsvai kvepia. — Trumpai leidusi pauostyti saldžiamiegės dvelksmą, beglobė liepė jai užlipti kopėčiomis ir surasti raudono stiklo buteliuką. — Šis nuodas žiauresnis, tačiau beskonis ir bekvapis, todėl jį lengviau nuslėpti. Jis vadinamas Lyso ašaromis. Ištirpdytas vyne arba vandenyje, jis suėda žmogui vidurius ir žarnas, tad nuo jo mirštama lyg nuo vidurių negalavimo. Pauostyk. — Arija įkvėpė, bet nieko neužuodė. Beglobė stumtelėjo ašaras į šalį ir atidarė akmeninį indą storais šonais. — Į šią košelę įmaišyta basilisko kraujo. Virtai mėsai ji suteikia malonų skonį, bet praryta ir žvėrims, ir žmonėms sukelia beprotybės kvaitulį. Paragavusi basilisko kraujo, pelė puola liūtą.
  Arija prikando lūpą.
  — Ar ši košelė veikia ir šunis?
  — Visus šiltakraujus gyvūnus.
  Beglobė jai pliaukštelėjo.
  Arija kilstelėjo ranką prie skruosto labiau nustebusi, nei užsigavusi.
  — Už ką?!
  — Tik Arija Stark, apie ką nors galvodama, prikanda lūpą. Ar tu Arija iš Starkų giminės?
  — Aš esu niekas, — piktai atsakė ji. — O kas tu?
  Arija nesitikėjo sulauksianti iš beglobės atsakymo, bet sulaukė.
  — Gimiau senoje giminėje, buvau vienintelis vaikas ir savo kilmingo tėvo įpėdinė, — atsakė beglobė. — Motina mirė, kai buvau dar visai maža, ir aš jos neprisimenu. Kai man buvo šešeri, tėvas vėl vedė. Antroji jo žmona buvo man maloni tol, kol pati nepagimdė dukters. O tada užsimanė, kad mirčiau ir kad mano tėvo turtai atitektų jos kūnui ir kraujui. Jai derėjo melsti Daugiavėidžio dievo malonės, tačiau ji nebūtų galėjusi atnašauti jo reikalaujamos aukos. Todėl nusprendė nunuodyti mane pati. Nuo tų nuodų likau tokia, kokią dabar mane matai, bet nenumiriau. Kai gydytojai Raudonųjų Rankų namuose pasakė mano tėvui, ką ji padarė, jis atėjo čia ir sudėjo auką: paaukojo visą savo turtą ir… mane. Daugiaveidis dievas išgirdo jo maldą. Buvau atvesta tarnauti į šią šventyklą, o mano tėvo žmona gavo dovaną.
  Arija įdėmiai ją nužvelgė.
  — Ar tai tiesa?
  — Mano žodžiuose yra tiesos.
  — Bet yra ir melo?
  — Juose yra ir netiesos, ir perdėjimų.
  Visą laiką, kol beglobė pasakojo šią istoriją, Arija stebėjo jos veidą, bet mergina neišsidavė nė menkiausiu ženklu.
  — Daugiaveidis dievas paėmė iš tavo tėvo ne visą, o tik du trečdalius turto.
  — Tiesa. Aš truputį perdėjau.
  Arija plačiai nusišypsojo, bet suvokusi tai gnybtelėjo sau skruostą. Valdyk veido išraišką, subarė ji save. Šypsena yra mano tarnaitė, ji turi pasirodyti tik mano liepiama.
  — O kuri dalis buvo melas?
  — Jokia. Apie melą melavau.
  — Šit kaip? Arba meluoji dabar.
  Tačiau, beglobei nespėjus atsakyti, į kambarį šypsodamasis įžengė malonusis vyras.
  — Tu pas mus grįžai…
  — Juodasis mėnulis…
  — Taip. Ką naujo sužinojai nuo tos dienos, kai paskutinį kartą mus palikai?
  Sužinojau trisdešimt naujų dalykų, vos nepasakė ji.
  — Trys Mažojo Narbo pirštai nesilanksto. Jis ketina tapti irklininku.
  — Naudinga žinia. Ką dar sužinojai?
  Arija prisiminė savo dieną.
  — Kvensė susikovė su Alakvu ir abu paliko „Laivą“, bet, manau, grįš.
  — Manai ar žinai.
  — Tik manau, — turėjo pripažinti ji, nors iš tiesų tuo nė kiek neabejojo. Mimams, kaip ir kitiems žmonėms, reikėjo valgyti, o Kvensė ir Alakvas buvo pernelyg prasti aktoriai ir „Mėlynajam žibintui“ netiko.
  — Gerai, — linktelėjo malonusis vyras. — O trečia naujiena?
  Šį kartą Arija ilgai negalvojo.
  — Dareonas mirė. Juodasis dainius, nakvodavęs „Laimingajame uoste“. Iš tiesų jis buvo pabėgęs iš Nakties sargybos. Kažkas perrėžė jam gerklę ir įstūmė į kanalą, bet pasiliko batus.
  — Gerus batus sunku rasti.
  — Tiesa.
  Arija kaip įmanydama stengėsi, kad jos veidas liktų rimtas.
  — Svarstau, kas galėjo tai padaryti?
  — Arija iš Starkų giminės.
  Ji žvelgė jam į akis, į burną, į raumenis prie žandikaulių.
  — Ta mergaitė? Maniau, ji jau paliko Bravosą. Kas esi?
  — Niekas.
  — Meluoji. — Jis kreipėsi į beglobę: — Gerklė išdžiūvo. Būk gera, atnešk taurę vyno man ir šilto pieno mūsų draugei Arijai, kuri taip netikėtai pas mus sugrįžo.
  Žingsniuodama per miestą šventyklon, Arija svarstė, ką pasakytų malonusis vyras, jei ji papasakotų jam apie Dareoną. Galbūt ant jos supyktų, o gal jam patiktų, kad ji davė dainiui Daugiaveidžio dievo dovaną. Šį pokalbį ji įsivaizdavo gal pusšimtį kartų, lyg pasirodymui besiruošianti aktorė. Bet niekada nepagalvojo apie šiltą pieną.
  Beglobei atnešus pieno, Arija jį išgėrė. Tas pienas buvo truputį prisvilęs ir karstelėjęs.
  — Dabar eik miegoti, vaikeli, — liepė malonusis vyras. — Rytoj tavęs laukia tarnyba.
  Tą naktį ji sapnavo vėl esanti vilkė, bet tas sapnas skyrėsi nuo ankstesnių. Šį kartą su ja nebuvo gaujos. Ji šmižinėjo viena, pėdino namų stogais ir tyliai sėlino kanalų pakrantėmis, rūke persekiodama šešėlius.
  Kitos dienos rytą ji nubudo apakusi.

  # Semvelis

  "Cinamono vėjas“ buvo didelis prekybinis laivas iš Aukštųjų Medžių miesto Vasaros salose, kurių gyventojai buvo juodaodžiai, moterys ištvirkusios ir net dievai keisti. Jame nebuvo net septono, kuris būtų galėjęs vadovauti maldai už velionį, todėl, laivui atsidūrus prie saulės išdegintų pietinių Dorno pakrančių, ši užduotis teko Semveliui Tarliui.
  Kad galėtų tarti tuos žodžius, Šernas apsivilko savo juodus drabužius, nors popietė būvo šilta ir tvanki, o vėjas visiškai nurimo.
  — Jis buvo geras žmogus, — prabilo Šernas, bet… vos ištaręs tuos žodžius, suvokė, kad jie netinkami. — Ne. Jis buvo didis vyras. Citadelės meisteris, pelnęs grandinę ir davęs priesaiką, prisiekęs ir visada ištikimas Nakties sargybos brolis. Gimęs jis gavo vardą didvyrio, kuris žuvo pernelyg jaunas, bet, nors jis gyveno labai ilgai, jo gyvenimas taip pat buvo didvyriškas. Mat niekas nebuvo už jį išmintingesnis, švelnesnis ir kilnesnis. Per jo tarnybos metus prie Sienos pasikeitė keliolika lordų vadų, jis buvo jų visų patarėjas. Jis dalijo patarimus ir karaliams. Ir pats galėjo tapti karaliumi, bet, kai jam buvo pasiūlyta karūna, jis atsakė, kad sostas turėtų atitekti jaunesniajam jo broliui. Ar daug vyrų taip pasielgtų? — Šernui akyse ėmė tvenktis ašaros ir jis suprato ilgai kalbėti negalėsiąs. — Jo gyslomis tekėjo drakonų kraujas ir vis dėlto dabar jo ugnis užgeso. Jis buvo Eimonas Targarienas. Jo sargyba baigta.
  — Jo sargyba baigta, — tyliai pakartojo Džilė, glėbyje laikydama ir supdama kūdikį.
  Kodža Mo pakartojo jos ištartus žodžius Vesteroso bendrąja kalba, o tada ištarė juos Vasaros salų žmonių kalba, kad suprastų Ksondas, jos tėvas ir kiti susirinkę įgulos nariai. Šernas nuleidęs galvą pravirko, — kūkčiojo taip garsiai ir taip gailiai, kad ėmė virpėti visu kūnu. Džilė priėjusi atsistojo šalia ir leido Šernui išsiverkti jai ant peties. Jos akyse taip pat pasirodė ašaros.
  Buvo tvanku, vėjas visiškai nutyko ir „Cinamono vėjas“ dreifavo gilioje, mėlynoje jūroje, toli nuo kranto.
  — Juodasis Šernas gerai kalbėjo, — tarė Ksondas. — Dabar išgersime už mirusįjį.
  Jis kažką riktelėjo Vasaros salų kalba ir į užpakalinį denį buvo atritinta ir prakalta statinaitė prieskoniais pagardinto romo, kad tie, kurie šiuo metu budėjo, galėtų išlenkti taurę už seno aklo drakono atminimą. Jūreiviai Eimoną pažinojo labai trumpai, tačiau Vasaros salų žmonės senolius gerbė ir jiems mirus išgerdavo už jų sielą.
  Šernas dar niekada nebuvo ragavęs romo. Šis gėrimas jam pasirodė keisto skonio ir labai stiprus; iš pradžių burnoje buvo saldu, tačiau netrukus atsirado ugninis prieskonis ir nudegino jam liežuvį. Jis jautėsi pavargęs, toks pavargęs… Šernui maudė visus raumenis, be to, skaudėjo ir tas kūno vietas, kuriose jis nė nežinojo turintis raumenų. Jo kelių sąnariai buvo sustingę, ant plaštakų pritrinta naujų pūslių, o tose vietose, kur prasitrynę ir praplyšo senosios, atsirado nežmoniškai skausmingos ir šlapiuojančios žaizdos. Ir vis dėlto romas bei liūdesys tą skausmą, rodės, gerokai apmalšino.
  — Jei tik mums būtų pavykę nugabenti Eimoną į Senmiestį, didieji meisteriai dar būtų galėję išgelbėti jam gyvybę, — pasakė jis Džilei, jiedviem gurkšnojant romą priekiniame „Cinamono vėjo“ denyje. — Citadelės gydytojai — geriausi visame Vesterose. Kelias dienas maniau… Tikėjausi…
  Bravose rodės visai įmanoma, kad Eimonas galėtų pasveikti. Ksondo pasakojimas apie drakonus, rodės, jau buvo beveik pastatęs senį ant kojų. Tą vakarą jis suvalgė viską, ką Šernas davė.
  — Niekas neieškojo merginos, — prabilo Eimonas. — Mat buvo pažadėtas princas, o ne princesė. Reigaras… Aš pamaniau… Jo gimimo dieną Samerholą prarijusios ugnies dūmai, druska ašarų, pralietų už tuos, kurie mirė… Jaunystėje mudviejų įsitikinimai sutapo, bet vėliau Reigaras įsikalė į galvą, kad pranašystėje kalbama apie jo sūnų, mat tą naktį, kai buvo pradėtas Eigonas, virš Karaliaus Uosto žmonės matė kometą, o Reigaras neabejojo, jog Kraujuojanti Žvaigždė turi būti kometa. Kokie kvailiai buvome, nors manėme esantys išminčiai! Klaida įsivėlė verčiant pranašystės žodžius. Drakonai neturi lyties, — Bartas šią tiesą suprato, — kartais jie būna patinai, kartais patelės, jų lytis kintanti kaip liepsna. Kalba klaidino mus visą tūkstantį metų. Pranašystėje kalbama apie Daneiris, gimusią tarp druskos ir dūmų. Drakonai tai patvirtina. — Vien kalbėdamas apie ją Eimonas, rodės, jautėsi stipresnis. — Turiu pas ją vykti. Privalau. Ak, kad būčiau bent dešimčia metų jaunesnis…
  Senis buvo nusiteikęs taip ryžtingai, kad, Šernui susitarus dėl kelionės, pats perėjo trapą ir užlipo ant „Cinamono vėjo“ denio. Semvelis Ksondui jau buvo atidavęs savo kalaviją ir jo makštis ir taip atmokėjęs stipruoliui už plunksnomis puoštą apsiaustą, kurį šis nepataisomai sugadino gelbėdamas skęstantį Šerną. Dabar vienintelis jiems likęs vertingas turtas buvo knygos, paimtos iš Juodosios pilies požemių. Šernas atidavė jas labai nusiminęs.
  — Šios knygos buvo skirtos Citadelei, — Ksondui pasiteiravus, kas nutiko, paaiškino jis. Kai padėjėjas išvertė tuos žodžius kapitonui, šis nusijuokė.
  — Kuhuras Mo sako, kad tos knygos vis tiek atiteks pilkiesiems vyrams, — paaiškino Šernui Ksondas, — tik jie turės jas iš Kuhuro Mo nusipirkti. Už knygas, kurių jiems trūksta, meisteriai dosniai moka sidabru, o kartais — net raudonu arba geltonu auksu.
  Kapitonas norėjo gauti ir Eimono grandinę, bet Šernas nesutiko jos atiduoti. Jis paaiškino, kad atiduoti grandinę meisteriui būtų buvusi didžiulė gėda. Ksondui teko tris sykius kartoti tuos žodžius, kol Kuhuras Mo atlyžo.
  Sudarius sandėrį, Šėmas liko be batų, be juodųjų drabužių, be apatinių ir be suskilusio rago, kurį Jonas Snou rado Pirmųjų Žmonių Kumštyje. Neturėjau kitos išeities, ramino save Šernas. Bravose likti negalėjome, o už kelionę nebuvo kuo sumokėti, nebent būčiau ėjęs vogti arba elgetauti. Jei tik jiems būtų pavykę nugabenti meisterį Eimoną į Senmiestį, toks mokestis už kelionę laivu Šernui būtų atrodęs visai menkas.
  Tačiau plaukiant į pietus jūra buvo nerami, kiekviena audra sekino senojo meisterio jėgas ir gniuždė dvasią. Pentose jis pasiprašė išnešamas ant denio, kad Šernas galėtų išsamiai jam papasakoti, kaip atrodo miestas, bet tai buvo paskutinis kartas, kai Eimonas paliko kapitono lovą. Netrukus jis vėl ėmė kliedėti. Kai „Cinamono vėjas“ pro Kraujuojantį bokštą įplaukė į Tirošio uostą, Eimonas jau nešnekėjo, girdi, reikia pamėginti rasti laivą, kuris nuplukdytų jį į rytus. Jis vėl prisiminė Senmiestį ir didžiuosius Citadelės meisterius.
  — Turi jiems pasakyti, Šernai, — vis kartojo Eimonas. — Didiesiems meisteriams. Turi pasakyti, kad jie suprastų. Vyrai, buvę Citadelėje kartu su manimi, mirė jau prieš penkiasdešimt metų. O tie, kurie ten yra dabar, niekada manęs nepažinojo. Mano laiškai… Senmiestyje perskaitę mano laiškus, jie tikriausiai palaikė juos iškvėšusio senio kliedesiais. Man nepavyko, bet tu privalai juos įtikinti. Pasakyk jiems, Šernai… Papasakok apie padėtį prie Sienos… apie numirėlius, baltuosius klajūnus ir apie atslenkantį šaltį…
  — Papasakosiu, — pažadėjo Šernas. — Pats pakartosiu tai, ką jiems rašei, meisteri. Mes abu viską jiems papasakosime, abu.
  — Ne, — papurtė galvą senis. — Tai padaryti turi tu. Pasakyk jiems. Pranašystė… mano brolio sapnas… ledi Melisandra neteisingai suprato ženklus. Stanis… Taip, Stanis turi drakonų kraujo. Ir jo broliai turėjo. Reilė, Ego mergaitė, juos suklaidino… jų tėvo motina… Kai buvo maža, ji vadino mane dėde Meisteriu. Prisiminiau tai, tad leidau sau tikėtis… galbūt norėjau… Kai labai norime kuo nors tikėti, mes visi save apgaudinėjame. O Melisandra, manau, itin linkusi gyventi iliuzijomis. Tas kalavijas netikęs, ji turi tai suprasti… šviesa be karščio… tuščias spindesys… Kalavijas netikęs, o netikra šviesa niekur mūsų nenuves, tik į dar gūdesnę tamsą, Šernai. Mūsų viltis — Daneiris. Pasakyk tai jiems Citadelėje. Priversk juos tave išklausyti. Jie turi pasiųsti jai meisterį. Daneiris turi gauti patarimų, turi būti mokoma ir saugoma. Šitiek metų delsiau, laukiau, stebėjau, o išaušus lemtingai dienai esu jau per senas. Aš mirštu, Šernai. — Ištarus šiuos žodžius, iš nieko nereginčių balkšvu valkčiu aptrauktų senio akių ėmė ristis ašaros. — Tokiam senam žmogui kaip aš mirtis neturėtų būti baisi, bet aš vis tiek bijau. Argi ne kvaila? Ten, kur esu, visuomet tamsu, tad kodėl turėčiau bijoti tamsos? Ir vis dėlto negaliu susilaikyti nesvarstęs, kas manęs laukia kūnui atšalus. Ar amžinai puotausiu auksinėje Tėvo menėje, kaip sako septonai? Ar vėl šnekėsiuosi su Egu, ar rasiu Deironą sveiką ir gyvą, ar išgirsiu, kaip mano seserys dainuoja savo vaikams? O jei arklių lordai teisūs? Gal tuomet raitas ant ugninio eržilo amžinai josiu per nakties dangų? O gal teks vėl sugrįžti į šį ašarų slėnį? Kas žino? Kas buvo peržengęs ribą ir matė mirtį? Tik prisikėlę numirėliai, bet mes žinome, kokie jie. Žinome.
  Šernas nesumojo, ką atsakyti, bet vis tiek kaip įmanydamas stengėsi senį guosti. Paskui atėjo Džilė ir padainavo Eimonui visiškai beprasmišką dainelę, išmoktą iš kažkurios Krasterio žmonos. Girdėdamas dainuojant, senis nusišypsojo ir lengviau užmigo.
  Tai buvo viena iš jo paskutinių gerųjų dienų. Vėliau senis daugiausia miegodavo, susirangęs po krūva kailių kapitono kajutėje, o ne būdraudavo. Kartais per miegus kažką murmėdavo. Nubudęs liepdavo pakviesti Šerną primygtinai kartodamas turįs kažką jam pasakyti, bet, kol Šernas ateidavo, dažniausiai jau būdavo pamiršęs, ką būtent. O jei ir prisimindavo, jo kalba būdavo nerišli ir nelengva suprasti. Senis šnekėdavo apie sapnus, bet niekada neužsimindavo, kas juos sapnavo, apie stiklinę žvakę, kurios neįmanoma uždegti, ir apie kiaušinius, iš kurių niekas neišsiris. Jis sakė, kad sfinksas yra mįslė, o ne įminimas, tik Šernas nesuprato, ką tai reiškia. Jis prašydavo Šerno paskaityti iš septono Barto knygos, nors šio vyro raštai buvo sudeginti valdant Beilorui Palaimintajam. O kartą meisteris Eimonas prabudo verkdamas.
  — Drakonas privalo turėti tris galvas, — ėmė dejuoti jis, — bet aš per senas ir per silpnas, kad būčiau viena iš jų. Turėčiau būti kartu su ja, parodyti jai kelią, bet kūnas mane išdavė.
  „Cinamono vėjui“ plaukiant per Brastos Akmenis, meisteris Eimonas dažniausiai jau neprisimindavo net Šerno vardo. Būdavo dienų, kai senis laikydavo jį vienu iš savo mirusių brolių.
  — Tokiai ilgai kelionei laivu jis buvo per silpnas, — jiedviem įsitaisius priekiniame denyje, nurijęs dar gurkšnelį romo, tarė Šernas Džilei. — Jonas turėjo susiprasti. Eimonui buvo šimtas dveji metai, jokiu būdu jo nebuvo galima išleisti į jūrą. Jei būtų likęs Juodojoje pilyje, tikriausiai būtų gyvenęs dar bent dešimt metų.
  — Arba ji būtų jį sudeginusi. Raudonoji moteris. — Net čia, už tūkstančio lygų nuo Sienos, Džilė vengė garsiai ištarti ledi Melisandros vardą. — Ji norėjo, kad jos laužų liepsnos gautų karaliaus kraujo. Vala tai žinojo. Ir lordas Snou. Todėl jie ir privertė mane išsivežti Dalos kūdikį, o vietoj jo palikti savąjį. Meisteris Eimonas užmigo ir nepabudo, bet jei būtų likęs pilyje, ji būtų jį sudeginusi.
  Jį vis tiek reikės sudegintu niūriai pagalvojo Šernas, tik dabar tai padaryti teks man. Targarienai savo mirusius visuomet degindavo. Ant „Cinamono vėjo“ denio kurti laidotuvių laužo Kuhuras Mo neleido, tad Eimono palaikai buvo įgrūsti į statinę su brandžiu romu, kad išsilaikytų, kol laivas pasieks Senmiestį.
  — Savo mirties išvakarėse jis paklausė, ar gali palaikyti kūdikį, — vėl prabilo Džilė. — Bijojau, kad meisteris Eimonas jo neišmestų, bet jis puikiai susitvarkė. Sūpavo jį, niūniavo mažyliui kažkokią dainą, o Dalos berniukas ištiesė rankytę ir palietė jam veidą. Mažylis taip timptelėjo lūpą, jog išsigandau, kad meisterį užgavo, bet jis tik nusijuokė. — Ji paglostė Šernui ranką. — Jei nori, galėtume pavadinti mažylį Meisteriu. Ne dabar, o kai sulauks tinkamo amžiaus. Galėtume.
  — Meisteris — tai ne vardas. Bet gali pavadinti jį Eimonu.
  Džilė susimąstė.
  — Dala pagimdė jį per mūšį, aplink ją žvangant kalavijų plienui. Toks ir turi būti berniuko vardas. Eimonas Gimęs Mūšyje. Eimonas Plieno Daina.
  Toks vardas patiktų net mano tėvui. Tai kario vardas. Šiaip ar taip, berniukas buvo Menso Plėšiko sūnus ir Krasterio vaikaitis. Bailio Šerno kraujas jo gyslomis netekėjo.
  — Gerai. Taip jį ir pavadink.
  — Kai sulauks dvejų metukų, — pažadėjo Džilė, — ne anksčiau.
  — O kur dabar berniukas? — paklausė Šernas. Per tą romą ir liūdesį jis tik dabar susigriebė, jog kūdikis ne pas Džilę.
  — Jis su Kodža. Paprašiau jos, kad valandėlei jį prižiūrėtų.
  — Hm…
  Kodža Mo buvo kapitono duktė: aukštesnė už Šerną, liekna kaip ietis ir juoda kaip nušlifuotas gagatas. Be to, ji vadovavo raudoniesiems laivo šauliams, gebėjo įtempti dvilinkio paauksuoto lanko templę ir paleisti strėlę, kuri nulėkdavo keturis šimtus jardų. Kai prie Brastos Akmenų juos užpuolė piratai, Kodžos strėlės patiesė jų bent keliolika, o Šerno strėlės krito į jūros vandenis. Labiau už savo lanką Kodža Mo mėgo tik pasisodinusi ant kelių supti Dalos berniuką ir dainuoti jam Vasaros salų kalba. Tyržmogių princas tapo visų laivo įgulos moterų numylėtiniu, o Džilė, regis, pasitikėjo jomis labiau nei kokiu nors vyru.
  — Kodža labai maloni, — tarė Šernas.
  — Iš pradžių aš jos bijojau, — prisipažino Džilė. — Ji tokia juoda, o jos dantys tokie dideli ir balti, jog pamaniau, kad galbūt ji žvėris ar pabaisa, bet ji ne tokia. Ji gera. Aš ją mėgstu.
  — Žinau, kad mėgsti.
  Beveik visą savo gyvenimą Džilė pažinojo tik vieną vyrą — siaubūną Krasterį. Visi kiti žmonės jos pasaulyje buvo moterys. Vyrų ji bijo, o moterų ne, suprato Šernas. Jam tai buvo suprantama. Augdamas Rago Kalvoje jis taip pat labiau mėgo mergaičių draugiją. Seserys visuomet elgėsi su juo gražiai, ir nors kitos mergaitės kartais jį paerzindavo, į žiaurius žodžius numoti ranka būdavo lengviau, nei į kitų pilyje gyvenusių berniukų kirčius ir smūgius. Net dabar, plaukdamas „Cinamono vėju“, Šernas laisviau jausdavosi būdamas su Kodža Mo, o ne su jos tėvu, nors taip galbūt buvo dėl to, kad ji mokėjo bendrąją kalbą, o kapitonas ne.
  — Ir tave mėgstu, Šernai, — sušnabždėjo Džilė. — Ir šis gėrimas man patinka. Jo skonis kaip ugnies…
  Taip, dingtelėjo Šernui, tai drakono gėrimas. Jų taurės buvo tuščios, tad jis priėjo prie statinės ir vėl jas pripildė. Vakaruose, prie horizonto, Šernas matė kabantį saulės diską — išpurtusį, tris kartus didesnį nei įprasta. Rauzganoje saulės šviesoje Džilės veidas atrodė nukaitęs ir paraudęs. Jiedu išgėrė po taurę už Kodžą Mo, po antrą už Dalos berniuką ir po trečią už paliktą prie Sienos Džilės kūdikį. O tada neliko nieko kito, tik išgerti po taurę už Eimoną iš Targarienų giminės.
  — Tegul Tėvas teisia jį teisingai, — šniurkščiodamas tarė Šernas.
  Kai baigė gerti už meisterį Eimoną, saulės jau beveik nebebuvo matyti. Vakaruose, prie pat horizonto, tebešvietė tik ilga plona raudona linija, primenanti dangaus prorėžą. Džilė pasakė, kad nuo to gėrimo laivas sukasi ratu, tad Šernas padėjo jai nulipti kopėčiomis į moterų kajutę laivo priekyje.
  Kajutėje prie durų kabojo žibintas ir Šernas įeidamas kažkaip įsigudrino pokštelėti į jį kakta. „Oi…“ — sudejavo jis, o Džilė paklausė: „Užsigavai? Leisk, pažiūrėsiu.“ Ji pasilenkė ir… pabučiavo Šerną į lūpas.
  Šernas nė nepajuto, kaip atsakė į jos bučinį. Ištariau priesaikos žodžius, pagalvojo jis, bet Džilė jau timpčiojo juodus jo drabužius ir laisvino kelnių juosmens raištelius. Jis atšlijo, bet neilgam, tik kol ištarė: „Mes negalime“, — bet Džilė pasakė: „Galime“, — ir vėl įsisiurbė jam į lūpas. „Cinamono vėjas“ sukosi aplink juos ratu, ant Džilės liežuvio jis jautė romo skonį, o paskui jos krūtys staiga apsinuogino ir Šernas jas lietė. Ištariau priesaikos žodžius, vėl dingtelėjo jam, bet vienos jos krūties spenelis kažkaip atsidūrė jam tarp lūpų. Jis buvo rožinis, stangrus ir, kai Šernas čiulptelėjo, romo skonis jo burnoje susimaišė su pieno skoniu, ir jis dar niekada nebuvo ragavęs nieko geresnio, skanesnio ir malonesnio. Jei tai padarysiu nebūsiu niekuo pranašesnis už Dareoną, pamanė Šernas, tačiau jausmas buvo toks geras, kad jis negalėjo liautis. Ir staiga jo kotas išlindo iš kelnių išpampęs ir tiesus nelyginant laivo stiebas. Stypsoti čia atrodė taip kvaila, kad Šernas tikriausiai būtų nusijuokęs, bet Džilė stumtelėjo jį atatupstą į guolį, iki šlaunų viršaus pasikėlė sijonus ir, tyliai sudejavusi, jį užsėdo. Nežinojau, kad moters tarpkojis gali taip sudrėkti. „Dabar aš tavo žmona“, — sušnabždėjo Džilė ir ėmė sūpuotis. O Šernas dejuodamas pagalvojo: Ne, ne, negali būti mano žmona, aš ištariau priesaikos žodžius, ištariau priesaikos žodžius, bet garsiai tepasakė: „Taip.“
  Kai visa baigėsi, Džilė užmigo jį apsikabinusi, įsikniaubusi jam į krūtinę. Šernui taip pat reikėjo pamiegoti, bet jis buvo apgirtęs nuo romo, nuo motinos pieno ir nuo Džilės. Jis suprato privaląs paršliaužti į savo hamaką vyrų kajutėje, bet taip malonu buvo jausti ją, prigludusią prie krūtinės, ir Šernas kažkodėl negalėjo pasijudinti.
  Į kajutę atėjo kitų žmonių, vyrų ir moterų, ir jis girdėjo juos bučiuojantis, juokiantis ir mylintis. Vasaros salų žmonės. Tai štai kaip jie gedi. Mirčiai jie atsako gyvenimu. Labai seniai Šernas buvo kažkur apie tai skaitęs. Ir dabar svarstė, ar Džilė pati žinojo, ar Kodža Mo jai pasakė, ką daryti?
  Šernas uodė malonų Džilės plaukų aromatą ir stebeilijosi į virš galvos besisūpuojantį žibintą. Net Senolė man neparodysy kaip rasti saugių išeitį iš šios padėties. Geriausia jam būtų buvę atsargiai išslinkti ant denio ir šokti į jūrą. Jei nuskęstu, niekas niekada nesužinos, kad užsitraukiau gėdų ir sulaužiau priesaikų, o Džilė galės susirasti geresnį vyrų, o ne tokį storų bailį kaip aš.
  Kitą rytą Šernas nubudo savo hamake vyrų kajutėje ir išgirdo Ksondą garsiai šūkaujant apie vėją.
  — Vėjas pakilo! — laidė gerklę kapitono padėjėjas. — Kelkis ir prie darbo, Juodasis Šernai. Pakilo vėjas.
  Galbūt Ksondui ir trūko žodžių, užtat jo plaučiai buvo tikros kalvio dumplės. Šernas išsirito iš hamako, stryktelėjo ir… iš karto pasigailėjo. Jam baisiai skėlė galvą, viena iš delno pūslių naktį sprogo, be to, jį pykino.
  Tačiau Ksondas tikrai neketino jo gailėtis, tad Šernui neliko nieko kita, tik šiaip taip apsivilkti savo juodus drabužius. Jis rado juos ant denio po hamaku, sumestus į drėgną krūvą. Šernas juos pauostė norėdamas sužinoti, ar labai dvokia, ir jam į nosį dūrė druskos, jūros, deguto, šlapio brezento ir pelėsių, vaisių, žuvies, brandaus romo, keistų prieskonių, egzotiškos medienos ir svaiginantis jo paties išdžiūvusio prakaito kvapas. Bet drabužiai kvepėjo ir Džile, švariais jos plaukais, be to, galėjai užuosti ir salstelėjusį pieno kvapą, todėl Šernas mielai juos apsivilko. Tik… būtų nežinia ką atidavęs už šiltas ir sausas kojines. Kojų tarpupirščiuose jam įsimetė kažin koks grybelis.
  Susimokėti už kelionę keturiems iš Bravoso į Senmiestį skrynios knygų toli gražu nepakako. Bet „Cinamono vėjui“ trūko darbo jėgos, todėl Kuhuras Mo sutiko juos paimti su sąlyga, kad keleiviai atidirbs. Šernui paprieštaravus, girdi, meisteris Eimonas tam pernelyg silpnas, berniukas — dar visai kūdikis, o Džilė siaubingai bijanti jūros, Ksondas tik nusijuokė ir tarė:
  — Juodasis Šernas — stambus juodas vyras. Juodasis Šernas galės dirbti už keturis.
  Tiesą sakant, Šernas buvo toks negrabus, kad abejojo, ar gebės atlikti bent vieno vyro darbą, tačiau jis bent jau stengėsi. Grandė denius ir glotniai trynė juos akmenimis, traukė inkaro grandines, vyniojo virvę ir medžiojo žiurkes, siuvo suplyšusias bures, vandenį leidžiančias laivo korpuso vietas tepė verdančiu degutu, darinėjo žuvį ir pjaustė kokui vaisius. Džilė taip pat stengėsi. Su laivavirvėmis tvarkytis jai sekėsi geriau nei Šernui, nors kartais matydama vandens platybes gaudavo užsimerkti.
  Džilė… — pagalvojo Šėmas. Ką aš darysiu su Džile?
  Diena buvo karšta ir tvanki, be to, dėl skaudamos galvos, rodos, labai ilgai užsitęsė. Šernas darbavosi prie virvių ir burių, taip pat ėmėsi kitų Ksondo jam patikėtų užduočių ir mėgino nežiūrėti nei į romo statinę su senojo meisterio Eimono palaikais, nei į… Džilę. Dabar jis negalėjo pažvelgti į akis šiai tyržmogei merginai, — tik ne po to, ką jiedu padarė praeitą naktį. Kai ji užlipdavo ant denio, jis leisdavosi į triumą. Kai ji eidavo į laivo priekį, jis skubėdavo į paskuigalį. Kai Džilė jam nusišypsodavo, Šernas nusisukdavo, nes jautėsi niekam tikęs. Kol ji miegojo, man reikėjo šokti į jūrą, galvojo jis. Visada buvau bailys, bet priesaikos iki šiol sulaužęs nebuvau.
  Jei meisteris Eimonas nebūtų miręs, Šernas būtų galėjęs jo paklausti, ką daryti. Jei kartu būtų plaukęs Jonas Snou arba bent Pipas arba Grenas, jis būtų galėjęs kreiptis į juos. O dabar Šernui beliko Ksondas. Ksondas nesuprastų, apie ką šneku. O jei ir suprastų, tiesiog patartų man eiti ir dar kartą išdulkinti tą merginą. „Dulkintis“ buvo pirmas Ksondo išmoktas bendrosios kalbos žodis ir jis tuo labai didžiavosi.
  Šernui pasisekė, kad „Cinamono vėjas“ buvo toks didelis. „Juodajame strazde“ Džilė kaipmat būtų jį radusi. Didžiuliai laivai iš Vasaros salų Septyniose Karalystėse buvo vadinami „laivais-gulbėmis“ dėl vėjyje besiplakančių baltų burių ir laivo priekio papuošimų, dauguma kurių buvo paukščių figūros. Nors ir dideli, tie laivai bangas skrosdavo nepaprastai grakščiai. Genamas gero, stiproko vėjo, „Cinamono vėjas“ galėjo pralenkti bet kokį karo laivą, bet vėjui nutykus būdavo visiškai bejėgis. Be to, laive buvo daug vietų, tinkamų slėptis bailiui.
  Baigiantis budėjimui, Šernas pagaliau buvo užspeistas. Besileidžiantį kopėčiomis, Ksondas pačiupo jį už pakarpos.
  — Juodasis Šernas eiti su Ksondu, — liepė juodukas ir, nutempęs per denį, paliko suklupusį prie Kodžos Mo kojų.
  Toli šiaurėje, prie horizonto, buvo matyti padūmavusi juosta. Kodža mostelėjo į tą pusę.
  — Ten — Dorno pakrantė. Smėlis, akmenys, skorpionai ir šimto lygų ruože — nė vienos tinkamos vietos nuleisti inkarui. Jei nori, gali plaukti ir pėsčiomis keliauti į Senmiestį. Tau teks kirsti nesvetingą dykumą, įveikti kalnus ir plaukti Torentina. Arba galėtum grįžti pas Džilę.
  — Tu nesupranti. Vakar naktį mudu…
  — …pagerbėte savo mirusįjį ir dievus, kurie judu sukūrė. Ksondas pasielgė taip pat. Prižiūrėjau kūdikį, kitaip būčiau buvusi kartu su juo. Visi jūs, Vesteroso žmonės, gėdijatės meilės. Bet juk mylėtis — jokia gėda. Jei jūsų septonai tvirtina kitaip, vadinasi, jūsų septyni dievai yra demonai. Mes, gyvenantys salose, šiuos dalykus išmanome geriau. Mūsų dievai duoda mums kojas, kad bėgiotume, nosis, kad uostytume, rankas, kad liestume ir čiuoptume. Koks beprotis ir žiaurus dievas galėtų duoti žmogui akis, o tada liepti amžinai laikyti jas užmerktas įr nematyti viso pasaulio grožio? Taip gali elgtis tik dievas-pabaisa, tik tamsos demonas. — Kodža kyštelėjo ranką Šernui į tarpkojį. — Ir šitą dievai tau davė ne be reikalo, o tam, kad… kaip tai vadinama Vesterose?
  — Dulkintum, — paslaugiai priminėjai Ksondas.
  — Taip, kad dulkintum. Kad teiktum malonumą ir pradėtum vaikus. Anokia čia gėda.
  Šernas pasitraukė atatupstas.
  — Aš daviau priesaiką. Neturėti nei žmonos, nei vaikų. Ištariau šiuos žodžius.
  — Ji žino apie tavo priesaiką. Tam tikra prasme ji vaikas, bet… ne akla. Ji supranta, kodėl dėvi juodus drabužius ir kodėl keliauji į Senmiestį. Džilė žino, kad tavęs nesulaikys. Ji nori tave turėti tik valandėlę. Ji prarado savo tėvą ir vyrą, motiną ir seseris, savo namus, savo pasaulį. Be tavęs ir kūdikio, ji daugiau nieko neturi. Todėl arba eik pas Džilę, arba šok į vandenį ir plauk.
  Šernas beviltiškai pažvelgė į ūkaną šiaurėje, žyminčioje tolimą krantą. Jis suprato taip toli nuplaukti negalėsiąs.
  Tad nuėjo pas Džilę.
  — Tai, ką mudu padarėme… Jei galėčiau vesti, mieliau vesčiau tave, o ne kokią nors princesę arba kilmingą mergelę, bet negaliu. Vis dar esu varnas. Daviau priesaiką, Džile. Nuėjau su Jonu į mišką ir prisiekiau prieš širdamedį.
  — Medžiai mus saugo, — sušnabždėjo Džilė, braukdama nuo skruostų ašaras. — Miške jie viską mato, bet… čia medžių nėra. Tik vanduo, Šernai. Tik vanduo.

  # Sersėja

  Diena buvo šalta, lietinga ir niūri. Ilgai pylė kaip iš kibiro, o kai liovėsi, debesys vis tiek neskubėjo sklaidytis. Saulės jie taip ir neišvydo. Toks bjaurus oras atbaidė nuo išvykos net jaunąją karalienę. Užuot su savo vištomis ir sargybinių palyda išsiruošusi pasijodinėti, visą dieną ji su savo draugija praleido Mergelių bokšte klausydamasi Mėlynojo Bardo dainų.
  Sersėja dieną praleido ne kažin kiek geriau, bet vakare viskas ėmė keistis. Pilkam dangui ėmus juoduoti, jai buvo pranešta, kad „Mieloji Sersėja“ su vakarinio potvynio banga parplaukė į uostą ir kad Oranas Votersas laukia už durų maldaudamas jį priimti.
  Karalienė iš karto pasiuntė sargybinius jo atvesti. Vos tik jis įžengė į Sersėjos menę, ji suprato, kad naujienos geros.
  — Tavo malonybe, — plačiai šypsodamasis tarė Oranas, — Drakono Uola tavo.
  — Nuostabu. — Karalienė suspaudė jam rankas ir pabučiavo į abu skruostus. — Žinau, kad ir Tomenas bus labai patenkintas. Vadinasi, galime atitraukti lordo Redvaino flotilę ir išvyti geležinius iš Skydo salų.
  Su kiekvienu varnu iš Žemupio juos pasiekė vis baisesnės naujienos. Rodos, užėmę naujas uolas, geležiniai nė nemanė sustoti. Gerai ginkluoti, jie siaubė Manderio pakrantes ir nuplaukė taip toli, kad net puolė Arborą ir jį supančias mažesnes salas. Vandenyse prie namų Redvainai buvo palikę vos keliolika karo laivų ir dabar visi jie buvo nugalėti ir užimti arba nuskendę. Negana to, pastaruoju metu ėmė sklisti gandai, jog tas beprotis, vadinantis save Euronu Varnaakiu, siunčia ilglaivius į šiaurę, į Šnabždesių sąsiaurį, link Senmiesčio.
  — Kai „Mieloji Sersėja“ kėlė bures, lordas Paksteris krovė maistą ir pašarą kelionei namo, — pranešė lordas Votersas. — Numanau, kad dabar dauguma jo flotilės laivų jau bus jūroje.
  — Tikėkimės, kad jų kelionė bus sklandi, o oras — geresnis nei šiandien. — Karalienė pasisodino Votersą į antrą krėslą prie lango. — Ar už šią pergalę turime būti dėkingi serui Lorui?
  Voterso šypsena užgeso.
  — Kai kas būtent taip ir sakys, tavo malonybe.
  — Kai kas? — Sersėja pašaipiai į jį žvilgtelėjo. — Bet ne tu?
  — Narsesnio riterio nesu matęs, — paaiškino Votersas, — bet pergalę buvo galima laimėti nepraliejus nė lašo kraujo, o jis ją pavertė skerdynėmis. Žuvo apie tūkstantį vyrų, — na, gal kiek daugiau ar mažiau. Dauguma jų — mūsiškiai. Ir ne tik eiliniai kariai, tavo malonybe, bet ir riteriai, ir jauni lordai — patys geriausi ir narsiausi.
  — O seras Loras?
  — Jis buvo tūkstantis pirmas. Po mūšio vyrai serą Lorą nunešė į pilį, bet jis labai sunkiai sužeistas. Ir netekęs tiek kraujo, kad meisteriai net nedėjo jam prie kūno dėlių.
  — Ak, kaip liūdna… Tomenas labai nusimins. Jis mūsų šauniuoju Gėlių riteriu taip žavėjosi…
  — Ir prasčiokai jį mėgo, — linktelėjo admirolas. — Lorui mirus, daug mergelių visoje karalystėje varvins ašaras į savo sklidinas vyno taures.
  Karalienė žinojo, kad jis teisus. Tą dieną, kai seras Loras išplaukė, jo išlydėti prie Purvo vartų susirinko trys tūkstančiai prasčiokų ir trys ketvirtadaliai iš jų buvo moterys. Pamačiusi jas, Sersėja pajuto panieką. Norėjo aprėkti tas moteris, išvadinti jas avimis ir pasakyti, kad iš sero Loro jos negali tikėtis nieko, nebent šypsenos ir gėlės. Tačiau, užuot laidžiusi gerklę, ji paskelbė Lorą Tairelį narsiausiu Septynių Karalysčių riteriu ir šypsojosi, kai Tomenas įteikė jam brangakmeniais puoštą kalaviją, su kuriuo šis turėjo stoti į mūšį. Paskui karalius serą Lorą apkabino, nors Sersėja to nenumatė, bet dabar tai nebuvo svarbu. Dabar ji galėjo sau leisti būti kilni. Loras Tairelis gulėjo mirties patale.
  — Pasakok, — įsakė Sersėja. — Noriu žinoti viską nuo pradžios iki galo.
  Kai Oranas Votersas baigė kalbėti, kambaryje jau tvyrojo tiršta prieblanda. Karalienė uždegė kelias žvakes ir nusiuntė Dorkasą į virtuvę atnešti duonos, sūrio ir virtos jautienos su krienais. Jiedviem vakarieniaujant, ji paprašė Orano papasakoti viską dar kartą, kad galėtų teisingai prisiminti kiekvieną smulkmeną.
  — Šiaip ar taip, nenoriu, jog mūsų brangioji Mardžerė išgirstų šią žinią iš svetimo žmogaus, — tarė ji. — Pati viską jai pasakysiu.
  — Tavo malonybė labai kilni, — šypsodamasis linktelėjo Votersas.
  Jo šypsena piktdžiugiška, dingtelėjo karalienei. Oranas nebuvo toks panašus į princą Reigarą, kaip jai iš pradžių rodėsi. Jo plaukai tokie pat, bety jei sklandantys gandai teisingi, tokiais plaukais gali pasigirti bene pusė Lyso kekšių. Reigaras buvo vyras. O Votersas — tik suktas vaikėzas. Ir vis dėlto savotiškai naudingas…
  Mardžerė sėdėjo Mergelių bokšte su trimis pusseserėmis gurkšnodama vyną ir mėgino perprasti kažkokį naują, iš Volančio atkeliavusį žaidimą. Nors buvo jau vėlu, sargybiniai Sersėją įleido nedvejodami.
  — Tavo malonybe, — prabilo Sersėja, — bus geriausia, jei šią naujieną sužinosi iš manęs. Iš Drakono Uolos grįžo Oranas. Tavo brolis — didvyris.
  — Aš visada tai žinojau. — Mardžerė, rodės, nė kiek nenustebo. Ir ko jai stebėtis? Nuo tos akimirkos, kai Loras pasiprašė paskiriamas vadu, šito ji ir tikėjosi. Ir vis dėlto, kai Sersėja baigė pasakoti ir nutilo, ant jaunosios karalienės skruostų spindėjo ašaros.
  — Redvainas buvo liepęs kalnakasiams iškasti po pilies sienomis tunelį, bet Gėlių riteris taip ilgai laukti nenorėjo. Be abejo, jis galvojo apie tavo lordo tėvo žmones, vargstančius Skydų salose. Lordas Votersas sako, kad nepraėjus nei pusei dienos nuo tos akimirkos, kai perėmė vadovavimą ir kai lordo Stanio pilies valdytojas atsisakė apsiausties baigtį nulemti stojęs į dvikovą, seras Loras įsakė pulti. Taranu pralaužus pilies vartus, Loras pirmas puolė pro jų spragą. Votersas pasakoja, kad jis jojo tiesiai drakonui į nasrus — vilkintis baltais drabužiais, sukdamas virš galvos dygliuotą kuoką, į kairę ir į dešinę sėdamas mirtį.
  Mega Tairel dabar jau kūkčiojo nė nesistengdama tvardytis.
  — Kaip jis žuvo? — paklausė ji. — Kas jį nužudė?
  — Ši garbė neteko niekam, — atsakė Sersėja. — Viena arbaleto strėlė pervėrė serui Lorui šlaunį, o kita petį, bet jis narsiai kovėsi toliau, nors ir plūsdamas krauju. Vėliau jis gavo smūgį vėzdu, kuris jam sulaužė kelis šonkaulius. O paskui… bet ne, tai, kas baisiausia, geriau nutylėsiu.
  — Pasakyk, — paprašė Mardžerė. — Aš įsakau.
  Įsakai? Sersėja kelias akimirkas padvejojo ir nutarė praleisti šį žodį pro ausis.
  — Pralaužus pagrindinę gynybinę sieną, pilies gynėjai pasitraukė į vidinį bokštą. Loras vadovavo ir tam puolimui. Ir buvo apipiltas verdančiu aliejumi.
  Ledi Ala išbalo kaip drobė ir išlėkė iš kambario.
  — Lordas Votersas tikina, jog meisteriai daro, ką gali, tik… bijau, kad tavo brolis per smarkiai apdegė. — Norėdama paguosti, Sersėja apkabino Mardžerę. — Jis išgelbėjo karalystę. — Bučiuodama jaunąją karalienę į skruostą, Sersėja pajuto jos ašarų sūrumą. — Visus sero Loro žygdarbius Džeimis surašys į Baltąją knygą, o dainiai trauks apie jį dainas tūkstantį metų.
  Mardžerė taip ryžtingai išsivadavo iš glėbio, kad Sersėja vos neparvirto.
  — Mirties patale — dar toli gražu ne miręs, — tarė jaunoji karalienė.
  — Ne, bet meisteriai sako…
  — Mirties patale — tai dar ne miręs!
  — Aš tik noriu, kad tu ne…
  — Žinau, ko tu nori. Išeik.
  Ką gi, dabar supranti, kaip jaučiausi tą naktį, kai mirė Džofris. Sersėja šaltai ir mandagiai nusilenkė.
  — Mieloji martele. Labai tave užjaučiu. Paliksiu tave sielvartauti vieną.
  Tą naktį ledi Meriveter neatėjo ir Sersėja jautėsi per daug nerami, kad užmigtų. Jei lordas Taivinas dabar mane matytų, suprastų turintis įpėdinę, ir ne bet kokią, o vertą paveldėti Uolą, pagalvojo ji, gulėdama lovoje su Džoslina Svift, įsikniaubusia į gretimą pagalvę ir tyliai knarkiančia. Netrukus Mardžerė verks kruvinomis ašaromis — kokiomis turėjo apverkti mirusį Džofrį. Meisas Tairelis tikriausiai taip pat verks, bet pykti ant jos neturės už ką. Šiaip ar taip, ji nepadarė nieko bloga, tik pagerbė Lorą savo pasitikėjimu. Jis klūpodamas ir matant pusei jos dvariškių pats prašė paskirti jį kariuomenės vadu.
  Kai Laras mirs, reikės kur nors pastatyti jo statulą ir surengti tokias laidotuves, kokių Karaliaus Uostas dar neregėjo. Prastuomenei tai patiktų. Tomenui taip pat. Gali būti, kad vargšelis Meisas man net padėkos. O jo ledi motina… jei dievai bus geri, ši žinia ją pribaigs.
  Tokio gražaus saulėtekio Sersėja nebuvo mačiusi jau kelerius metus. Saulei patekėjus, netrukus atėjo Tena ir prisipažino, jog naktį praleido guosdama Mardžerę ir jos kompaniones, gerdama vyną, verkdama ir pasakodama prisiminimus apie Lorą.
  — Mardžerė vis dar tvirtai tiki, kad jis nemirs, — karalienei velkantis suknią, tinkamą pasirodyti dvare, pareiškė myrietė. — Broliui gydyti ji ketina siųsti savo meisterį. O jos pusseserės meldžia Motinos malonės.
  — Ir aš pasimelsiu. Rytoj palydėsi mane į Beiloro septą ir mudvi už narsųjį Gėlių riterį uždegsime šimtą žvakių. — Karalienė kreipėsi į tarnaitę: — Dorkasa, atnešk mano karūną. Naująją.
  Naujoji karūna buvo lengvesnė už senąją, nukaldinta iš šviesiai gelsvo aukso ir papuošta smaragdais, tviskančiais kaskart jai pasukus galvą.
  — Šiandien rytą audiencijos dėl Kipšo prašo keturi vyrai, — įleistas Džoslinos pranešė seras Osmundas.
  — Net keturi?
  Karalienė maloniai nustebo. Į Raudonąją pilį nuolat ateidavo visokių žmonių, tikinančių, jog turi žinių apie Tirioną, bet sulaukti keturių per vieną dieną buvo neįprasta.
  — Tiesa, — pridūrė Osmundas. — Vienas iš jų atnešė tau galvą.
  — Jį priimsiu pirmiausia. Nuvesk jį į mano menę.
  Maldauju, tegul šį kartą nebūna klaidos. Leisk man pagaliau atkeršyti, kad Džojas galėtų ilsėtis ramybėje. Septonai tvirtino, kad dievams septynetas yra šventas. Jei tai tiesa, galbūt ši septinta galva suteiks jai taip trokštamą sielos ramybę?
  Paaiškėjo, kad tas vyras buvo tirošis; neaukštas, kresnas, trenkiantis prakaitu, su pataikūniška, Veirį jai primenančia šypsena veide ir dvišake, žalia ir rožine spalva nudažyta barzda. Sersėjai tas tirošis iš karto nepatiko, tačiau ji buvo nusiteikusi numoti ranka į visus jo trūkumus, jei atneštoje dėžėje tikrai bus Tiriono galva. Dėžė buvo iš kedro, inkrustuota dramblio kaulo vynuogienojais ir gėlėmis, balto aukso vyriais ir sąsagomis. Puikus daiktas, bet karalienei rūpėjo tik dėžės turinys. Dėžė bent jau erdvi. Tiriono galva, turint omenyje menką jo stotą ir žemą ūgį, buvo absurdiškai didelė.
  — Tavo malonybe, — žemai lenkdamasis sumurmėjo tirošis, — matau, esi tikrai tokia žavinga, kaip kalba žmonės. Apie tavo grožį ir taurią širdį spaudžiantį sielvartą esame girdėję net mes, gyvenantys anapus Siaurosios jūros.
  Niekas tau nesugrąžins jauno narsaus sūnaus, tačiau viliuosi galėsiąs pasiūlyti bent jau vaisto, padėsiančio apmalšinti tavo kančią. — Jis priglaudė ranką sau prie krūtinės. — Atnešu tau teisingumą. Atnešu tavo valonkaro galvą.
  Išgirdus senosios valyrų kalbos žodį, Sersėją nukrėtė šiurpas, bet, kita vertus, sužibo ir mažutė viltis.
  — Kipšas jau nėra mano brolis, jei išvis kada buvo, — pareiškė ji. — Neketinu ištarti nė jo vardo. Kadaise tas vardas buvo labai garbingas, bet neūžauga jį suteršė.
  — Tirošyje mes jį vadiname Raudonrankiu, nes jo pirštai sutepti krauju. Karaliaus ir tėvo krauju. Kai kas pasakoja, girdi, jis, braudamasis į šį pasaulį ir aštriais nagais draskydamas įsčias, nužudė ir savo motiną.
  Kokia nesąmonė, dingtelėjo Sersėjai.
  — Tai tiesa, — garsiai ištarė ji. — Jei šioje skrynioje tikrai yra Kipšo galva, pakelsiu tave į lordus ir dovanosiu derlingų žemių ir pilių. — Titulai dabar nebuvo verti nė tiek, kiek dulkės po kojomis, o sugriautų pilių, vienišų dunksančių tarp nebedirbamų laukų ir sudegintų kaimų, taip pat netrūko. — Mano dvariškiai laukia. Atidaryk dėžę ir leisk pamatyti, kas yra jos viduje.
  Tirošis plačiu mostu pakėlė dėžės antvožą ir šypsodamasis pasitraukė. Viduje, ant mėlyno aksominio paminkštinimo, pūpsojo nykštuko galva ir spoksojo į karalienę.
  Sersėja atidžiai įsižiūrėjo.
  — Čia ne mano brolis. — Burnoje ji pajuto nusivylimo kartėlį. Rodos, naivu buvo tikėtis tokios sėkmės, juolab po to, kas nutiko torui Dievai niekada nebūna tokie geru — Šio vyro akys rudos. Tiriono viena akis buvo juoda, o kita žalia.
  — Na taip, akys… Tavo malonybe, tikrosios tavo brolio akys truputį… apiro. Tad drįsau pakeisti jas stiklinėmis, tik… kaip sakai, netinkamai parinkau spalvą.
  Šie žodžiai karalienę tik dar labiau suerzino.
  — Gal tavo atgabentos galvos akys ir stiklinės, bet manosios — tikrai ne. Ant Drakono Uolos sienų yra chimerų, panašesnių į Kipšą nei ši galva. Beje, kur dantys?
  Išgirdęs karalienės žodžiuose įtūžio gaidelę, vyras susigūžė.
  — Jis turėjo puikius auksinius dantis, tavo malonybe, bet mes… Apgailestauju…
  — Ne, dar ne. Bet tuoj gailėsies. — Turėčiau liepti jį pasmaugti. Priversti jį beviltiškai gaudyti orą, kol pajuoduos veidas, kaip kad nutiko mano mylimam sūnui. Šie žodžiai sukosi Sersėjai ant liežuvio galo.
  — Aš tiesiog apsirikau. Visi neūžaugos atrodo tokie panašūs, be to… Meldžiu tavo malonybę atkreipti dėmesį, kad jam trūksta nosies…
  — Trūksta, nes tu ją nukirtai.
  — Ne!
  Kaktą išmušęs prakaitas išdavė, jog tirošis prisimelavo, o dabar ginasi.
  — Taip. — Ir Sersėja prabilo apsimestinai meiliai: — Bent jau susiprotėjai ją nukirsti. Prieš tave atkeliavęs kvailys mėgino mane įtikinti, girdi, neūžaugai nosį ataugino kažkoks nevykęs burtininkas. Ir vis dėlto, man rodos, kad lieki skolingas šiam nykštukui nosį. Lanisterių giminė skolinga nelieka, tad ir tau nederėtų. Sere Merinai, nuvesk tą apgaviką pas Kiburną.
  Seras Merinas paėmė tirošį už parankės ir, vis dar prieštaraujantį, ištempė iš menės. Kai jiedu išėjo, Sersėja kreipėsi į Osmundą Ketlbleką.
  — Sere Osmundai, išnešk šį daiktą, kad aš jo nematyčiau, ir atvesk kitus tris, kurie tvirtina turintys žinių apie Kipšą.
  — Klausau, tavo malonybe.
  Deja, tie trys žinianešiai pasirodė esantys tokie pat apsišaukėliai kaip ir tirošis. Vienas sakė, jog Kipšas slepiasi viename Senmiesčio viešnamių, burna tenkindamas vyrų įgeidžius. Tai būtų buvęs keistas ir juokingas vaizdas, bet Sersėja jo žodžiais nė akimirką nepatikėjo. Antras vyras tvirtino matęs neūžaugą Bravose, vaidinantį komediantų spektaklyje. Trečias primygtinai kartojo, girdi, Tirionas tapo upių kraštų atsiskyrėliu ir apsigyveno ant vienos iš vaiduoklių lankomų kalvų. Kiekvienam iš jų karalienė atsakė tą patį.
  — Jei būsite tokie malonūs ir kelis narsius mano riterius palydėsite pas tą neūžaugą, dosniai jums atsilyginsiu, — pažadėjo ji. — Žinoma, jei ten tikrai bus Kipšas. Jei ne… Na, mano riteriai negali pakęsti nei apgaulės, nei kvailių, siunčiančių juos vaikytis šešėlių. Gali būti, kad prarasite liežuvius.
  Ir staiga visi trys žinianešiai jau nebebuvo tikri tuo, ką pasakojo, ir pripažino, jog galbūt matė visai kitą neūžaugą.
  Sersėja niekada nepagalvojo, kad pasaulyje tiek daug neūžaugų.
  — Ar kiekviename žingsnyje gali sutikti tuos mažus išsigimėlius? — priekaištingai tarė ji, sargybai vedant iš menės paskutinį žinianešį. — Kiek jų apskritai yra?
  — Mažiau nei anksčiau, — tarė ledi Meriveter. — Ar man bus suteikta garbė palydėti tavo malonybę į dvarą?
  — Jei tik galėsi pakęsti tą nuobodybę, — atsakė jai Sersėja. — Robertas buvo kvailys ir neišmanėlis, bet dėl vieno dalyko neklydo. Valdyti karalystę — labai varginantis darbas.
  — Man liūdna matyti tavo malonybę taip nukamuotą rūpesčių. Siūlau tiesiog pabėgti ir pasilinksminti, o šias varginančias audiencijas palikti karaliaus rankai. Galėtume persirengti tarnaitėmis ir praleisti dieną tarp prasčiokų klausydamosi, ką jie šneka apie Drakono Uolos užėmimą. Žinau, kurioje užeigoje dainuoja Mėlynasis Bardas, kai nelinksmina jaunosios karalienės draugijos, ir kuriame rūsyje burtininkas šviną paverčia auksu, vandenį — vynu, o merginas — vaikinais. Galbūt jis galėtų užburti ir mudvi? Ar tavo malonybei patiktų vienai nakčiai pavirsti vyru?
  Jei būčiau vyras, būčiau Džeimis, pagalvojo Sersėja. Jei būčiau vyras, šią karalystę galėčiau valdyti savoy o ne Tomeno vardu.
  — Patiktų, bet tik jei tu liktum moterimi, — tarė ji įsitikinusi, jog Tena šitai ir nori išgirsti. — Tu tikra nedorėlė ir ne juokais mane gundai, bet kokia būčiau karalienė, jei palikčiau karalystės reikalus tvarkyti Hariui Sviftui, kuriam tirta rankos?
  Tena suraukė lūpas.
  — Tavo malonybė per daug stropi.
  — Tokia jau esu, — pripažino karalienė, — ir vakare dėl to gailėsiuosi. — Ji įsikibo ledi Meriveter į parankę ir pridūrė: — Eikš.
  Tą dieną pirmas būti priimtas įsiprašė Džalabaras Kso, kaip ir pritiko princo tremtyje statusą turinčiam vyrui. Ir vis dėlto, nors vilkėdamas spalvingą plunksnų apsiaustą jis atrodė nuostabiai, pas karalienę atėjo vien nuolankiai prašyti. Sersėja išklausė jau įprasto jo maldavimo duoti karių bei ginklų, kad galėtų susigrąžinti Raudonosios Gėlės slėnį, o tada tarė:
  — Jo malonybė pats kariauja, prince Džalabarai. Ir dabar tikrai neturi atliekamų vyrų, kurių galėtų tau duoti. Galbūt ateinančiais metais…
  Taip jam visuomet sakydavo Robertas. Ateinančiais metais ji ištars jam: „Niekada“, — bet tik ne šiandien. Drakono Uola buvo jos.
  Paskui atėjo lordas Halinas iš Alchemikų gildijos prašyti, kad dabar, kai sala vėl priklauso karaliui, jo piromantams būtų leista išperinti drakono kiaušinius, kurių galbūt ras Drakono Uoloje.
  — Jei tų kiaušinių ir būtų likę, Stanis būtų juos pardavęs, kad galėtų susimokėti jį remiantiems maištininkams, — pasakė jam karalienė.
  Kad ši mintis beprotiška, ji apdairiai nutylėjo. Nugaišus paskutiniam Targarienų drakonui, visi tokie mėginimai baigdavosi mirtimi, didžiule nelaime arba nešlove.
  Po Halino į audiencijų menę sugužėjo būrys pirklių, maldaujančių, kad karalius tarpininkautų jiems derybose su Bravoso Geležiniu banku. Bravosiečiai, atrodo, reikalavo grąžinti likusias skolas ir nesutiko skolinti dar. Mums reikia savo banko, nusprendė Sersėja, Lanisporto Auksinio banko. Galbūt, kai Tomeno padėtis Geležiniam soste bus tvirta, ji taip ir padarys. O kol kas tik patarė pirkliams sumokėti Bravoso palūkininkams, kas jiems priklauso.
  Tikėjimo atsiųstai delegacijai vadovavo senas Sersėjos bičiulis, septonas Reinardas. Per mieštąjį atlydėjo šeši Karžygio Sūnūs; iš viso jie atėjo septyni, o šis skaičius buvo šventas ir palankus. Naujasis aukštasis septonas, — arba „aukštasis žvirblis“, kaip jį praminė Mėnuliukas, — įsikibęs laikėsi septyneto. Riteriai juosėjo kardasaičius, išmargintus septyniomis išilginėmis, Tikėjimą simbolizuojančiomis juostomis. Krištolas puošė ir jų ilgųjų kalavijų rankenų buožes, ir šalmų viršų. Jie turėjo rombo formos skydus, kuriais niekas nesinaudojo nuo Užkariavimo laikų ir ant kurių puikavosi Septyniose Karalystėse šimtmečius nematytas ženklas: tamsos fone ryškiai tviskantis visų vaivorykštės spalvų kalavijas. Anot Kiburno, Karžygio Sūnų ordinui savo gyvybe ir kalaviju jau buvo prisiekę beveik šimtas riterių ir kasdien ateidavo vis naujų. Visa ši gauja apsvaigusi nuo dievų. Kas galėjo pagalvoti, kad karalystėje jų tiek daug?
  Dauguma prisiekusiųjų buvo namuose tarnavę ir apskritai vietos pasaulyje neradę riteriai, tačiau keli buvo ir kilmingi: jaunesnieji sūnūs, neįtakingi lordai, nuodėmes išpirkti trokštantys seniai. Ir, žinoma, Lanselis. Kai Kiburnas papasakojo, kad jos idiotas pusbrolis atsisakė pilies, žemių, atleido žmoną ir grįžo į miestą prisidėti prie kilnaus ir galingo Karžygio Sūnų ordino, iš pradžių Sersėja pamanė, kad meisteris juokauja. Bet dabar pusbrolis kartu su kitais pamaldžiais kvailiais stovėjo prieš ją.
  Sersėjai tai visai nepatiko. Be to, ji negalėjo pakęsti ir neapsakomo „aukštojo žvirblio“ šiurkštumo bei nedėkingumo.
  — Kur aukštasis septonas? — paklausė ji Reinardo. — Kviečiausi jį.
  Septonas Reinardas apgailestaudamas tarė:
  — Užuot atėjęs pats, jo aukštoji šventenybė atsiuntė mane ir liepė tavo malonybei perduoti, jog Septynetas pašaukė jį kovoti su nedorybėmis.
  — Kaip jis kovos su tomis nedorybėmis? Gal Šilko gatvėje pamokslaudamas apie skaistybę? Ar jam atrodo, kad pasiklausiusios jo pamokslų kekšės vėl virs mergelėmis?
  — Tėvas ir Motina mūsų kūnus sukūrė tokius, kad vyras ir moteris galėtų susijungti ir pradėti santuokinius vaikus, — atsakė Reinardas. — Moteris, prekiaujanti šventu savo kūnu, yra žemai puolusi ir nuodėminga.
  Šie šventeiviški plepalai gal būtų buvę įtikinamesni, jei karalienė nebūtų žinojusi, kad septonas Reinardas turi „draugių“ kiekviename iš Šilko gatvėje įsikūrusių viešnamių. Aišku, jis nusprendė, jog kartoti aukštojo septono giesmelę bus daug geriau nei plauti grindis.
  — Nedrįsk man pamokslauti, — įspėjo jį karalienė. — Viešnamių savininkės skundžiasi, ir jos teisios.
  — Kodėl teisieji turi klausytis nusidėjėlių šnekų?
  — Tos nusidėjėlės pildo karaliaus iždą, — tiesiai rėžė karalienė, — jų monetomis moku atlygį savo auksiniams apsiaustams ir statau laivus, kurie gins mūsų pakrantes. Be to, nereikia pamiršti ir prekybos. Jei Karaliaus Uoste nebus viešnamių, prekybiniai laivai plauks į Prieblandos Slėnį arba Kirų miestą. Jo aukštoji šventenybė žadėjo, kad mano miesto gatvėse bus ramu. Jei iš paprastų vyrų atimsi kekšes, jie ims prievartauti kitas moteris. Tad nuo šiol tegul jo aukštoji šventenybė meldžiasi septoje, kaip ir dera.
  Karalienė dar tikėjosi išklausyti ir lordo Džailso, bet vietoj jo papilkėjusiu veidu, sutrikęs atėjo didysis meisteris Paišelis ir pasakė, kad Rosbis labai silpnas ir nepasikelia iš lovos.
  — Deja, baiminuosi, jog lordui Džailsui netrukus teks prisidėti prie garbingų savo protėvių. Tegul Tėvas teisia jį teisingai.
  Jei Rosbis mirs, Meisas Tairelis ir jaunoji karalienė vėl mėgins man įpiršti Gartą Apkūnųjį.
  — Lordas Džailsas kosčioja jau daug metų, bet dėl kosulio niekada nebuvo iškilęs pavojus jo gyvybei, — papriekaištavo Sersėja. — Jis prakosėjo pusę Roberto valdymo ir visus Džofrio valdymo metus. Ir jei dabar miršta, tai tik todėl, jog kažkas geidžia jo mirties.
  Negalėdamas patikėti tuo, ką girdi, didysis meisteris sumirksėjo.
  — Tavo malonybe… K-kas galėtų trokšti lordo Džailso mirties?
  — Gal jo įpėdinis. — Arba jaunoji karalienė. — Gal moteris, kurią jis kadaise paniekino. — Arba Mardžerė, Meisas ir Erškėčių karalienė. Kodėl ne? Džailsas stovi jiems skersai kelio. — Gal senas priešas. O gal — naujas. Kad ir… tu.
  Senis išbalo kaip drobė.
  — Ta-tavo malonybė juokauja. Aš… aš… išvaliau jo šviesybei lordui vidurius, nuleidau kraują, dėjau šuteklius, tryniau vaistažolių užpilais… Nuo ūkanų žolės jam mažiau skauda, o saldžiamiegė šiek tiek lengvina kosulį, bet… bijau, kad jis jau atkosti kruvinus plaučių gabalėlius.
  — Man nesvarbu. Grįši pas lordą Džailsą ir pasakysi, kad draudžiu jam mirti.
  — Kaip tavo malonybė įsakys. — Paišelis nerangiai nusilenkė.
  Prašančiųjų audiencijos buvo daugybė ir kiekvienas vis nuobodesnis.
  Vakare, kai visi jie pagaliau išėjo, Sersėja, kartu su sūnumi valgydama kuklią vakarienę, berniukui pasakė:
  — Tomenai, kai prieš miegą meldiesi, padėkok Motinai ir Tėvui, kad esi dar vaikas. Karaliauti — sunkus darbas. Patikėk, valdyti karalystę tau nepatiktų. Visi tave kapoja nelyginant maitlesiai varnai. Kiekvienas trokšta atsiplėšti gabalą tavo kūno.
  — Taip, mama, — liūdnai tarė Tomenas. Sersėja suprato, kad jaunoji karalienė papasakojo jam apie serą Lorą. Seras Osmundas sakė, kad berniukas verkė. Jis dar labai jaunas. Kai sulauks Džofo amžiaus, net neprisimins, kaip Loras atrodė. — Bet aš neprieštaraučiau, kad jie mane kapotų, — pridūrė sūnus. — Turėčiau kasdien su tavimi eiti į sosto menę ir klausytis. Mardžerė sako…
  — Mardžerė per daug plepa, — kaip kirviu nukirto Sersėja. — Jei galėčiau, mielai išplėščiau jai liežuvį.
  — Nekalbėk taip! — staiga suriko Tomenas, o apskritas jo veidas nuraudo kaip žarija. — Nekišk nagų prie jos liežuvio. Neliesk jos. Karalius esu aš, o ne tu.
  Sersėja priblokšta įsistebeilijo į sūnų.
  — Ką pasakei?!
  — Karalius esu aš. Aš nuspręsiu, kam išlupti liežuvį, o ne tu. Neleisiu tau skriausti Mardžerės. Neleisiu. Draudžiu tau tai daryti.
  Čiupusi už ausies, Sersėja nutempė klykiantį sūnų prie durų, už kurių rado sargybą einantį serą Borosą Blauntą.
  — Sere Borosai, jo malonybė užsimiršo. Būk malonus, palydėk jo malonybę į jo miegamąjį ir atvesk Peitą. Noriu, kad šį kartą Tomenas pats nuplaktų berniuką. Jis privalo darbuotis tol, kol Peitui abu sėdmenys pasrus krauju. Jei jo malonybė atsisakys ar bent žodžiu paprieštaraus, pasišauk Kiburną ir liepk išlupti Peitui liežuvį, kad jo malonybė suprastų, kaip brangiai tenka mokėti už akiplėšiškumą.
  — Kaip įsakysi, — atsiduso seras Borosas, nesmagiai žvelgdamas į karalių. — Tavo malonybe, prašau eiti su manimi.
  Sutemoms apgaubus Raudonąją pilį, Džoslina karalienės miegamajame užkūrė židinį, o Dorkasa uždegė žvakes šalia lovos. Sersėja atidarė langą norėdama įsileisti gryno oro ir pamatė, kad debesys vėl apniaukė dangų ir užstojo žvaigždes.
  — Kokia tamsi naktis, tavo malonybe… — sumurmėjo Dorkasa.
  Tikrai, pagalvojo Sersėja, bet ne tokia tamsi kaip Mergelių bokšte arba Drakono Uoloje, kur Loras Tairelis tyso nuplikytas ir kraujuodamas, arba šios pilies rūsiuose įrengtose juodosiose celėse. Karalienė nesuprato, kodėl prisiminė požemius. Mat buvo nusprendusi apie Falisę daugiau negalvoti. Dvikova… Falisei turėjo pakakti košės galvoje ir už tokio kvailio netekėti. Iš Stokvorto juos pasiekė žinia, kad ledi Tanda mirė nuo plaučių uždegimo, kuris prasidėjo dėl lūžusio klubo kaulo. Dabar ledi Stokvort tapo Lolisė Beprotė, o Stokvorto lordu — seras Bronas. Tanda mirė, o Džailsas guli mirties patale. Gerai, kad turime Mėnuliukų, kitaip dvare neliktų nė vieno juokdario. Padėjusi galvą ant pagalvės, karalienė nusišypsojo. Bučiuodama Mardžerei skruostų, jaučiau sūrias jos ašaras…
  Sersėja ir vėl susapnavo tą patį sapną: tris merginas rudais apsiaustais, senę nukarusiu pagurkliu ir palapinę, kurioje tvyrojo mirties kvapas.
  Senės palapinė skendėjo tamsoje, o jos viršus buvo aukštas ir su smailia viršūne. Ji nenorėjo žengti į vidų nei tada, kai jai buvo dešimt metų, nei dabar, bet kitos mergaitės nenuleido nuo jos akių, tad Sersėja negalėjo apsisukti ir nueiti. Sapne, kaip ir tikrovėje, jos buvo trise. Storulė Džeinė Farman kaip visada vilkosi uodegoje. Jau ir taip buvo stebuklas, kad ji tiek toli nuėjo. Melara Heterspun buvo drąsesnė, vyresnė ir gražesnė, nors ir strazdanota. Susisupusios į šiurkščios drobės apsiaustus ir pasikėlusios gobtuvus, jos visos trys slapčia išslinko iš lovų ir patraukė per aikštę, kurioje vyko turnyras, ieškoti burtininkės. Melara nugirdo tarnaites šnabždantis, girdi, ji galinti užkeikti vyrą arba priversti jį įsimylėti, pašaukti demonus ir išpranašauti ateitį.
  Gyvenime mergaitės ėjo sulaikiusios kvapą, svaigstančiomis galvomis, šnabždėdamosi, ir susijaudinusios, ir išsigandusios. Sapne viskas buvo kitaip. Sapne palapines gaubė šešėliai, o riteriai ir tarnai tebuvo figūros iš rūko. Mergaitės ilgai vaikštinėjo, kol rado senės palapinę. O kai rado, visi deglai jau geso. Sersėja matė, kad mergaitės susigūžusios šnabždasi. „Grįžkite, — mėgino paraginti jas Sersėja, — apsisukite ir grįžkite. Jums čia nėra ko veikti.“ Tačiau, nors ir krutino lūpas, žodžių ištarti jai nesisekė.
  Praskleidusi palapinės atvartą, lordo Taivino duktė į palapinę įžengė pirma, o paskui ją įėjo Melara. Džeinė Farman įslinko paskutinė ir, kaip buvo įpratusi, mėgino pasislėpti už jųdviejų..
  Palapinėje tvyrojo įvairūs kvapai. Cinamono ir muskato riešuto. Raudonųjų, baltųjų ir juodųjų pipirų. Migdolų pieno ir svogūno. Gvazdikėlių, citrinžolių, brangaus šafrano ir dar keistesnių ir retesnių prieskonių. Šviesa sklido tik iš basilisko galvos gorės su žarijomis, ji buvo dulsvai žalia ir jos apšviestos sienos atrodė šaltos, negyvenamos ir apipelijusios. Ar taip buvo ir gyvenime? To Sersėja neprisiminė.
  Sapne burtininkė miegojo, kaip ir prieš daugelį metų tikrovėje. Tegul sau miega, norėjo sušukti karalienė. Kvailelės, niekada nežadinkite miegančios burtininkės. Tačiau, netekusiai žado, jai beliko tik žiūrėti, kaip viena iš mergaičių nutraukė apsiaustą, spyrė į raganos lovą ir tarė:
  — Kelkis, norime, kad išpranašautum mums ateitį.
  Megei Varlei atsimerkus, Džeinė Farman išsigandusi suklykė ir stačia galva nėrė iš palapinės į nakties tamsą. Kresna, kvaila ir romi Džeinė, nesveikai išblyškusi, stora ir bijanti kiekvieno šešėlio. Bet iš tiesų ji buvo išmintinga. Džeinė tebegyveno Gražiojoje saloje. Ji ištekėjo už vieno iš savo brolio vėliavininkų ir pagimdė keliolika vaikų.
  Senės akys buvo gelsvos, apsitraukusios kažkokia bjaurastimi. Lanisporte sklido kalbos, kad, kai Megės vyras parsivežė ją iš rytų kartu su prieskonių kroviniu, ji buvo jauna ir graži, bet Mėgę paženklino bėgantys metai ir piktosios dvasios. Ji buvo neaukšta, apkūni, karpota, padribusiu pagurkliu ir skruostais. Dantų nebeturėjo, o jos krūtys siekė kelius. Priėjus arčiau, į nosį dūrė ligos kvapas, o kai prabilo, jai iš burnos keistai ir bjauriai dvokė.
  — Lauk iš čia, — gergždžiančiu balsu sušnabždėjo ji mergaitėms.
  — Atėjome, kad išpranašautum mums ateitį, — tarė jaunoji Sersėja.
  — Eikite lauk, — vėl sušvokštė senė.
  — Girdėjome, jog gali nuspėti ateitį, — prabilo Melara. — Mes tik norime sužinoti, ką gausime į vyrus.
  — Eikite lauk… — trečią kartą sušvokštė Megė.
  Paklausykite jos! — būtų sušukusi karalienė, jei nebūtų praradusi kalbos dovanos. Dar galite sprukti. Bėkite iš čia, kvailelės!
  Bet mergaitė šviesiomis garbanomis tik įsisprendė į šonus.
  — Išpranašauk mums ateitį, o jei ne, nueisiu pas savo lordą tėvą ir paprašysiu, kad už neklusnumą nuplaktų.
  — Prašau, — ėmė maldauti Melara, — išpranašauk mums ateitį ir išeisime.
  — Kai kas iš jūsų apskritai neturi ateities, — šiurpiu, dusliu balsu burbtelėjo Megė. Užsimetusi ant pečių apsiaustą, ji pamojo mergaitėms prieiti. — Jei nenorite nešdintis, ateikite. Kvaišos. Taip, ateikite. Turiu pajusti jūsų kraujo skonį.
  Melara išblyško, o Sersėja nė nemirktelėjo. Liūtė nebijo varlės, kad ir kokia sena ir bjauri ji būtų. Jai derėjo eiti lauk, reikėjo senės paklausyti, reikėjo sprukti. Bet, užuot taip ir padariusi, ji paėmė Megės duotą durklą ir rantuotais ašmenimis drykstelėjo sau nykščio pagalvėlę. Tada įpjovė pirštą ir Melarai.
  Žalioje, prieblandos gaubiamoje palapinėje kraujas atrodė veikiau juodas nei raudonas. Jį pamačius, bedantės Megės lūpos ėmė virpėti.
  — Šen, — tarė senė, — duok šen.
  Kai Sersėja ištiesė ranką, ragana ėmė čiulpti kraują spausdama žaizdą švelniomis kaip kūdikio dantenomis. Karalienė dar prisiminė, kokia keista ir šalta buvo burtininkės burna.
  — Gali klausti trijų dalykų, — paragavusi kraujo vėl prabilo senė. — Bet mano atsakymai tau nepatiks. Klausk arba eik šalin.
  Išeik, sapnuodama tarė sau karalienė, prikąsk liežuvį ir bėk. Bet mergaitei nepakako sveiko proto suvokti, jog burtininkės reikia bijoti.
  — Kada ištekėsiu už princo? — paklausė ji.
  — Niekada. Ištekėsi už karaliaus.
  Šviesiaplaukė garbanė sutriko ir nepatenkinta susiraukė. Vėliau daug metų ji raminosi, jog šie žodžiai reiškia tik tai, kad už Reigaro ji neištekės tol, kol nenumirs jo tėvas Eiris.
  — Vadinasi, vis dėlto tapsiu karaliene? — uždavė antrą klausimą mergaitė.
  — O taip. — Geltonose Megės akyse šmėstelėjo piktdžiuga. — Būsi karaliene… kol pasirodys kita, jaunesnė ir gražesnė, kuri tave sužlugdys ir atims visa, kas tau brangu.
  Mergaitė net nukaito iš pykčio.
  — Tegul tik pamėgina. Liepsiu savo broliui ją nužudyti. — Net ir dabar ji neketino liautis, nes buvo labai užsispyrusi. Mat turėjo dar vieną klausimą, dar vieną galimybę žvilgtelėti į savo ateitį. — Ar mudu su karaliumi turėsime vaikų? — pasmalsavo ji.
  — O taip. Jis susilauks šešiolikos, o tu trijų.
  Šie žodžiai Sersėjai nuskambėjo kaip gryna nesąmonė. Perpjautas nykštys tvinkčiojo, ant kilimo lašėjo kraujas. Argi tai įmanoma? — norėjo pasakyti ji, bet savo tris klausimus jau buvo uždavusi.
  Bet tuo senės kalba su ja nesibaigė.
  — Auksinės bus jų karūnos, auksinės ir įkapės, — pridūrė Megė. — O kai imsi skęsti savose ašarose, valonkaras suspaus tavo blyškų kaklą ir uždusins.
  — Kas tas valonkaras? Kokia nors pabaisa? — Mergaitei auksinėmis garbanomis ši pranašystė visai nepatiko. — Tu melagė, karpota varlė, sena susmirdusi siaubūnė, netikiu nė vienu tavo žodžiu. Eime, Melara. Neverta jos klausytis.
  — Ir aš turiu tris klausimus, — užsispyrė draugė. Kai Sersėja trūktelėjo ją už rankos, ši išsivadavo iš jos gniaužtų ir kreipėsi į senę.
  — Ar ištekėsiu už Džeimio? — nė kiek nesivaržydama paklausė.
  Kvaila mergše, net ir dabar pykdama pagalvojo karalienė, Džeimis net nežino, kad tu gyveni. Tais laikais jos broliui rūpėjo vien kalavijai, šunys, žirgai ir… dvynė sesuo.
  — Neištekėsi nei už Džeimio, nei už ko nors kito, — atsakė Megė. — Tavo nekaltybę sugrauš kirminai. Dar šiąnakt mirsi, mažute. Ar jauti mirties alsavimą? Ji visai arti.
  — Jaučiame tik tavo dvokiantį alsavimą, — atrėžė Sersėja.
  Ant stalo, prie burtininkės alkūnės, stovėjo indas su kažkokiu tirštu vaistiniu užpilu. Sersėja jį čiupo ir šliūkštelėjo senei į akis. Tikrovėje Megė kažką suriko keista svetima kalba ir prakeikė jas, sprunkančias iš palapinės. O sapne jos veidas ištirpo, išgaravo tarsi žalio rūko draiskanos ir iš jo liko tik dvi geltonos šnairuojančios akys — mirties akys.
  Valonkaras suspaus tavo blyškų kaklų, išgirdo karalienė, bet šiuos žodžius pakartojo jau ne senė. Sapne iš miglos išniro rankos, storos ir stiprios, ir apsivijo jai kaklą. Viršum jų pleveno jo veidas, nedraugiškai žvelgdamas į Sersėją skirtingų spalvų akimis. Ne! — pamėgino surikti karalienė, bet neūžaugos pirštai užspaudė jai gerklę ir nuslopino priešinimąsi. Ji spardėsi ir mėgino rėkti, bet nieko nelaimėjo. Netrukus jai iš gerklės ėmė sklisti toks pat garsas, kokį leido jos sūnus, — siaubingas sunkiai traukiamo oro švokštimas, ženklinęs paskutinį Džofo atodūsį.
  Sersėja pabudo tamsoje gaudydama kvapą, su aplink kaklą apsivyniojusia antklode. Nubloškė ją taip ryžtingai, kad audeklas įplyšo, ir giliai bei sunkiai alsuodama atsisėdo. Tai tik sapnas, tarė sau karalienė, senas sapnas ir susijaukusi antklodė. Tik tiek.
  Tena vėl nakvojo pas jaunąją karalienę, tad šalia jos miegojo Dorkasa. Sersėja šiurkščiai papurtė tarnaitei petį.
  — Kelkis ir surask Paišelį. Jis tikriausiai pas lordą Džailsą. Tuoj pat man jį atvesk.
  Vis dar užsimiegojusi, Dorkasa išsirito iš lovos, kluptelėjo ir, basomis kojomis šiurendama meldus, nuskubėjo per miegamąjį pasiimti drabužių.
  Po nepakeliamai ilgo laukimo, vilkdamas kojas, įėjo didysis meisteris Paišelis ir sustojo prieš karalienę nulenkęs galvą, mirksėdamas užmiegotomis akimis ir tramdydamas žiovulį. Rodės, didžiulė ir sunki meisterio grandinė, kabanti ant raukšlėto kaklo, lenkia jį prie žemės. Kiek siekė SersėJos atmintis, Paišelis visada buvo senas, tačiau anksčiau vis tiek atrodė puikiai: vilkėjo prabangiais drabužiais, laikėsi oriai ir elgėsi pabrėžtinai mandagiai. Dėl vešlios žilos barzdos nesunkiai galėjai palaikyti jį labai išmintingu vyru.
  Bet Tirionas tą barzdą nuskuto, o atžėlė vos keli vargani šiurkščių plaukų kuokštai, nedengiantys net rausvo padribusio pagurklio. Tai jau ne vyras, pagalvojo ji, o griuvena. Juodoji celė išsunkė iš jo paskutines jėgas. Juodoji celė ir Kipšo skustuvas.
  — Kiek tau metų? — nei iš šio, nei iš to paklausė Sersėja.
  — Aštuoniasdešimt ketveri, tavo malonybe.
  — Man labiau patiktų, jei būtum jaunesnis.
  Senis apsilaižė lūpas.
  — Kai konklava paskyrė mane didžiuoju meisteriu, buvau vos keturiasdešimt dvejų. Kai jie išrinko Ketą, šiam buvo aštuoniasdešimt, o Elendorui — beveik devynios dešimtys. Didžiajam meisteriui tenkančios pareigos ir rūpesčiai palaužė jų sveikatą ir jie abu mirė tais pačiais metais, kai buvo paskirti. Paskui didžiuoju meisteriu tapo Merionas, kuriam tebuvo šešiasdešimt šešeri, bet pakeliui į Karaliaus Uostą jis persišaldė ir mirė. Tada Eigonas paprašė Citadelės, kad atsiųstų jaunesnį vyrą. Jis buvo pirmas karalius, kuriam tarnavau.
  O Tomenas bus paskutinis.
  — Man reikia vaistų. Kad lengviau užmigčiau.
  — Taurė vyno prieš miegą dažniausiai…
  — Gėriau vyno, besmegeni mulki! Man reikia ko nors stipresnio. Ko nors, kad nesapnuočiau.
  — Tavo… Tavo malonybė nenori sapnuoti?
  — Juk ką tik sakiau. Ar tavo ausys tokios pat silpnos kaip ir kotas? Ar gali sutaisyti man tokio vaistinio gėrimo, ar man vėl reikės prašyti lordo Kiburno, kad tave pavaduotų?
  — Nereikės. Nėra reikalo čia painioti to… painioti Kiburno. Miegas be sapnų. Atnešiu tau užpilo.
  — Gerai. Gali eiti. — Bet, Paišeliui ketinant žengti prie durų, karalienė jį sulaikė. — Dar kai kas… Kas Citadelėje manoma apie pranašystes? Ar apskritai galima išpranašauti ateitį?
  Senis akimirką padvejojo. Pakėlęs raukšlėtą ranką, užsimiršęs apsičiupinėjo krūtinę, tarsi būtų glostęsis barzdą, kurios nebeturėjo.
  — Ar įmanoma išpranašauti ateitį? — mąsliai pakartojo didysis meisteris. — Galbūt. Senosiose knygose yra užrašyta burtų… Bet geriau tavo malonybė klaustų, ar išmintinga pranašauti ateitį? Į šį klausimą atsakyčiau: „Ne.“ Kai kurias duris geriausia laikyti uždarytas.
  — Žiūrėk, išėjęs stropiai uždaryk manąsias.
  Širdies gilumoje Sersėja žinojo, kad išgirs iš didžiojo meisterio atsakymą, niekam tikusį kaip ir jis pats.
  Kitą rytą ji pusryčiavo drauge su Tomenu. Berniukas atrodė gerokai klusnesnis. Rodos, Peito plakimas jį gerokai paveikė. Jiedu valgė kiaušinienę, skrudintą duoną, šoninę ir raudonuosius apelsinus, ką tik atplukdytus iš Dorno. Sersėjos sūnus atsinešė savo kačiukus. Žiūrėdama, kaip jie Tomenui prie kojų išdykauja, Sersėja pasijuto truputį geriau. Kol aš gyva, Tomenui nieko bloga nenutiks. Jei reikėtų, ji išžudytų pusę Vesteroso lordų ir visus iki vieno prasčiokus, kad tik jos sūnus būtų saugus.
  — Eik su Džoslina, — jiedviem pavalgius, tarė karalienė sūnui.
  Tada liepė pakviesti Kiburną.
  — Ar ledi Falisė dar gyva?
  — Ar gyva?.. Taip… Tik… gal ne visai gerai jaučiasi.
  — Suprantu. — Sersėja valandėlę pamąstė. — Tas Bronas… Man nepatinka mintis, kad priešas taip arti. Jis galingas tik dėl Lolisės. Jei galėtume ištraukti į viešumą vyresniąją jos seserį…
  — Deja… — papurtė galvą Kiburnas. — Bijau, kad ledi Falisė valdyti Stokvorto negebės. Ji savarankiškai net nepavalgo. Man malonu pranešti, kad jos dėka daug ką sužinojau, bet šios pamokos nemažai kainavo. Tikiuosi, neviršijau tavo malonybės duotų nurodymų?
  — Ne. — Kad ir ką ji ketino daryti, buvo jau per vėlu. Galvoti apie šiuos dalykus nebuvo prasmės. Bus geriau, jei ji mirs, tarė sau karalienė. Falisė nebūtų norėjusi gyventi viena, be vyro. Nors jis buvo avigalvis, ta kvailė jį, rodos, mylėjo. — Turiu dar vieną reikalą. Praeitą naktį sapnavau baisų sapną.
  — Kartais visi sapnuojame košmarus.
  — Sapnavau raganą, pas kurią būdama dar mergaitė iš tikro lankiausi.
  — Miško raganą? Dauguma jų — visiškai nepavojingos. Jos šiek tiek išmano apie žoles, yra neblogos pribuvėjos, bet šiaip…
  — Ji buvo kitokia. Pas ją lankydavosi pusė Lanisporto, kad paburtų arba duotų vaistinių gėrimų. Ji buvo motina kažkokio visiškai neįtakingo lordo ir žmona turtingo pirklio, kuriam iškilti padėjo mano senelis. To lordo tėvas susipažino su ja prekiaudamas rytuose. Kai kas sako, kad ta moteris jį apkerėjo, nors greičiausiai jai pakako vienintelio „burto“ — plyšio tarp kojų. Ji ne visada taip bjauriai atrodė, — na, bent jau sklando tokie gandai. Tos moters vardo nepamenu. Jis ilgas, rytietiškas ir kažkoks keistas. Prasčiokai vadindavo ją Mege.
  — Mage ?
  — Tu jį taip tari? Ta moteris iš piršto iščiulpdavo lašą kraujo ir pasakydavo, kas tavęs laukia ateityje.
  — Būrimas iš kraujo — tai pati juodžiausia magija. Kai kas sako, jog ir pati galingiausia.
  Sersėja nenorėjo to klausytis.
  — Ta Megė ištarė keletą pranašysčių. Iš pradžių aš iš jų juokiausi, bet… ji išpranašavo vienos iš mano kambarinių mirtį. Mergaitė tada buvo vienuolikos metų, sveika kaip ridikas ir saugi už Uolos sienų. Tačiau netrukus įkrito į šulinį ir prigėrė.
  Melara maldavo jos niekada nešnekėti apie tai, ką jos tą naktį išgirdo burtininkės palapinėje. „Jei apie tai nekalbėsime, greitai viską pamiršime ir visa atrodys tik blogas sapnas, — kalbėjo Melara. — O košmarai niekada neišsipildo.“ Anuomet jiedvi buvo tokios jaunos, kad šie žodžiai nuskambėjo beveik kaip didi išmintis.
  — Vis dar gedi savo vaikystės draugės? — paklausė Kiburnas. — Ar tai neduoda tau ramybės, tavo malonybe?
  — Melaros? Ne. Beveik nė neprisimenu, kaip ji atrodė. Bet… Megė žinojo, ir kiek vaikų turėsiu aš, ir kiek nesantuokinių vaikų susilauks Robertas. Ji tai žinojo, nors jo pirmas nesantuokinis vaikas gimė tik po daugybės metų. Ta ragana išpranašavo, kad būsiu karalienė, bet pridūrė, jog atsiras kita… Sakė: „Jaunesnė ir gražesnė.“ Kita karalienė, kuri atims viską, ką myliu.
  — Ir tu nori užbėgti šiai pranašystei už akių?
  Labiau už viską pasaulyje, pagalvojo ji.
  — Tik… ar įmanoma?
  — O taip. Be jokios abejonės.
  — Bet kaip?
  — Manau, tavo malonybė žino, kaip.
  Ir tai buvo tiesa. Visada tai žinojau, dingtelėjo Sersėjai, net būdama palapinėje. „Tegul tik pamėgina. Liepsiu savo broliui ją nužudyti.“
  Tačiau žinoti, ką reikia daryti, buvo viena, o žinoti, kaip tai padaryti, visai kas kita. Džeimiu dabar jau nebegalėjo pasitikėti. Geriausia būtų, jei jaunoji karalienė staiga susirgtų, bet… dievai retai būna tokie paslaugūs. Kas belieka? Peilis, pagalvė, taurė žolės, vadinamos širdies pražūtimi, nuoviro? Visi šie būdai sukeltų įtarimą. Kai miegodamas miršta senis, niekas nieko bloga nepagalvoja, bet rytą lovoje radus negyvą šešiolikmetę merginą tikriausiai nebūtų išvengta nemalonių klausimų. Be to, Mardžerė viena niekada nemiegodavo. Net serui Lorui vaduojantis mirtimi, ją dieną ir naktį saugodavo kalavijai.
  Bet kalavijas… dviašmenis. Tie patys vyrai, kurie Mardžerę saugo, gali įstumti ją ir į pražūtį. įrodymai turėtų būti tokie akivaizdūs, kad net Mardžerės lordui tėvui neliktų nieko kita, tik pritarti dukters nukirsdinimui. Tai nebus lengva. Žinodami, kad nuo trinkos nusiris ir jų galvos, jos meilužiai nebus linkę prisipažinti. Nebent…
  Kitą dieną karalienė kieme sutiko Osmundą Ketlbleką, besikaunantį su vienu iš Redvainų dvynių. Su kuriuo, karalienė pasakyti negalėjo; jai niekada nesisekė jų atskirti. Kelias minutes ji žiūrėjo į besipraktikuojančius vyrus, o tada pasikvietė serą Osmundą.
  — Truputį pasivaikščiokime, — įsakmiai tarė. — Pasakyk man tiesą. Nenoriu klausytis pagyrų ir tuščių kalbų, girdi, Ketlblekas triskart geresnis už bet kurį kitą riterį. Tavo atsakymas gali daug ką lemti. Pašnekėkime apie tavo brolį, Osnį. Ar jis tikrai geras kovotojas?
  — Geras. Pati matei jį kaunantis. Jis ne toks stiprus, kaip mudu su Osfrydu, bet vikrus ir žudo nedvejodamas.
  — Jei prireiktų, ar nugalėtų serą Borosą Blauntą?
  — Borosą Pilvūzą? — prunkštelėjo seras Osmundas. — Kiek jam metų? Keturios dešimtys? Penkios? Jis dažniausiai girtas, o ir išsiblaivęs storas kaip statinė. Jei kada ir mokėjo kautis, tuos įgūdžius seniai prarado. Taip, tavo malonybe, jei seras Borosas nusipelnė mirti, Osnis su šia užduotimi nesunkiai susitvarkys. Bet… kodėl? Ar Borosas nusikalto?
  — Ne, — pasakė karalienė.
  Bet Osnis nusikals.

  # Brienė

  Pirmą lavoną jie pamatė už mylios nuo kryžkelės.
  Jis sūpavosi ant šakos nudžiūvusio medžio, kurio kamienas buvo paženklintas jį pražudžiusio žaibo paliktais randais. Pakaruoklio veidą lesė maita mintantys varnai, o vilkai vaišinosi veik iki žemės tabalavusiomis jo kojomis. Žemiau lavono kelių buvo likę tik kaulai, drabužių skutai ir… apgraužtas, purvinas ir apipelijęs batas.
  — Kas įkištajam į burną? — paklausė Podrikas.
  Prieš pakeliant akis, Brienei teko susitvardyti. Pakaruoklio veidas buvo pilkšvai žalias ir baisus, burna pražiota ir išputusi. Tarp dantų kažkas buvo įgrūdęs kampuotą baltą akmenį. Arba akmenį, arba…
  — Druskos gabalas, — tarė septonas Meribaldas.
  Už penkiasdešimties jardų jie išvydo antrą lavoną. Maitėdos buvo nutempę jį nuo medžio šakos, tad jo liekanos buvo išsibarsčiusios po nuspurusia virve, užnerta ant skirpsto šakos. Brienė tikriausiai būtų prajojusi ir tų palaikų nė nepamačiusi, jei Šuo nebūtų pajutęs dvoko ir neliuoktelėjęs į žoles apuostyti jų atidžiau.
  — Ką ten radai, Šunie? — Seras Hailas nulipo nuo žirgo, nusekė paskui Šunį ir grįžo nešinas lengvu šalmu. Jame tebebuvo mirusiojo kaukolė, aplipusi kirminais ir vabalais. — Plienas geras, — pareiškė jis, — ir beveik neįlenktas, nors liūtas ir neteko galvos. — Podai, gal nori šio šalmo?
  — Tik ne šito. Jame knibžda kirmėlės.
  — Kirmėles galima išplauti, vaikine. Tu jautrus kaip mergelė.
  Brienė piktai nudėbė Hailą.
  — Tas šalmas jam per didelis.
  — Kai užaugs, bus kaip tik.
  — Nenoriu, — atsisakė Podrikas.
  Gūžtelėjęs seras Hailas švystelėjo įdaužtą šalmą, viršuje papuoštą liūto figūra, į žoles. Šuo amtelėjo ir, nubėgęs prie medžio, pakėlė koją.
  Ir toliau jie nenujodavo nė šimto jardų nepamatę naujo lavono. Pakaruokliai kybojo ant uosių ir alksnių, bukų ir beržų, maumedžių ir skirpstų, ant senų palinkusių gluosnių ir didingų kaštonų. Visiems vyrams ant kaklo buvo užnerta po kilpą, visi jie sūpavosi ant ilgų kanapinių virvių ir visiems į burnas buvo įgrūsta po gabalą druskos. Vieni buvo pakarti su pilkais, mėlynais arba tamsiai raudonais apsiaustais, bet nuo lietaus ir saulės drabužiai buvo taip nublukę, kad atskirti spalvas buvo sunku. Kitiems prie krūtinės buvo prisiūti ženklai. Brienė matė kirvių, strėlių, kelias lašišas, pušį, ąžuolo lapą, vabalų, vištų, šerno galvą ir kelis trišakius. Palūžę vyrai, suprato ji, keliolikos kariuomenių padugnės, lordų karinių pajėgų liekanos.
  Vieni pakaruokliai buvo plikais smakrais, kiti barzdoti, vieni jauni, kiti jau seniai, vieni mažo ūgio, kiti augaloti, vieni apkūnūs, kiti liesi. Bet jų kūnai išpampo, veidai buvo apgraužti ir apirę, tad visi atrodė vienodai. Ant kartuves atstojančios medžio šakos visi žmonės broliai. Šią mintį Brienė buvo perskaičiusi knygoje, tik neprisiminė, kokioje.
  Pagaliau Hailas Hantas pasakė tai, ką jie visi suprato.
  — Tai vyrai:, nusiaubę Druskos įlanką.
  — Tegul Tėvas teisia juos griežtai, — pridūrė Meribaldas, kuris buvo senojo Druskos įlankoje tarnavusio septono bičiulis.
  Tačiau Brienei labiausiai rūpėjo, ne kas jie tokie, o kas juos pakorė. Sklido kalbos, kad bausti užnėrus kilpą ant kaklo labiausiai mėgo Berikas Dondarionas ir jo vadovaujama bastūnų gauja. Jei tai buvo jų darbas, vadinamasis Žaibo lordas galėjo būti visai netoliese.
  Amtelėjo Šuo, septonas Meribaldas apsidairė ir suraukė antakius.
  — Gal galėtume joti greičiau? Netrukus nusileis saulė, o naktį lavonai tikrai nėra tinkamiausia draugija. Gyvi šie vyrai buvo žiaurūs ir pavojingi. Abejoju, ar mirę jie pasitaisė.
  — Mes manome kitaip, — atsakė jam seras Hailas. — Tokius vyrus tik mirtis pakeičia į gera.
  Tačiau, nors ir paprieštaravęs septonui, jis bakstelėjo kulnais arkliui į šonus ir jie visi ėmė joti greičiau.
  Toliau medžių buvo matyti mažiau, bet… ne lavonų. Mišką pakeitė įmirkę laukai, o medžius — kartuvės. Keliautojams prisiartinus, nuo pakaruoklių krankdami pakildavo debesys varnų, o prajojus vėl aptūpdavo grobį. Tai nedori žmonės, priminė sau Brienė, ir vis dėlto šis vaizdas ją nuliūdino. Ji prisivertė pažvelgti į kiekvieną pakaruoklį, ieškodama pažįstamų veidų. Brienei rodėsi, jog kelis buvo mačiusi Harenhole, bet lavonai buvo gerokai apirę ir ji negalėjo būti tikra. Nė vienas iš jų neturėjo šuns galvos pavidalo šalmo ir apskritai su šalmais ant galvų kybojo vos keli. Iš daugumos vyrų prieš pakariant buvo atimti ginklai, jiems nuplėšti šarvai ir nuauti batai.
  Podrikui pasiteiravus, kaip vadinasi užeiga, kurioje jie tikėjosi gauti nakvynę, septonas Meribaldas mielai jam atsakė, — galbūt tikėdamasis nukreipti bendrakeleivių mintis nuo šiurpių pakelės sargybinių.
  — Kai kas ją vadina Senąja užeiga. Toje vietoje daug šimtmečių stovėjo užeiga, nors ši buvo pastatyta palyginti neseniai, valdant Džaheiriui Pirmajam, karaliui, pasirūpinusiam nutiesti Karališkąjį kelią. Pasakojama, kad keliaudami Džaheiris ir jo karalienė toje užeigoje nakvodavo. Gana ilgai ji buvo žinoma kaip „Dviejų karūnų“ užeiga, taip pavadinta karališkosios poros garbei, kol vienas iš jos savininkų pastatė varpinės bokštą ir pervadino ją „Gaudžiančio varpo“ vardu. Vėliau ji atiteko luošiui riteriui, vardu Ilgšis Jonas Hedlįs, kuris, kai paseno ir jau negalėjo kautis, ėmėsi kalvystės amato. Jis iš juodos geležies užeigai nukaldino naują iškabą — trigalvį drakoną — ir pakabino ant medinio stulpo. Drakonas buvo toks didelis, kad jį teko surinkti iš keliolikos dalių ir suraišioti virvėm bei viela. Papūtus vėjui, jis žvangėdavo ir tarškėdavo, tad užeigai prigijo „Žvangančio drakono“ pavadinimas.
  — Ar tas drakonas tebekaba? — paklausė Podrikas.
  — Ne, — papurtė galvą septonas Meribaldas. — Kai kalvio sūnus jau buvo senis, nesantuokinis Eigono Ketvirtojo sūnus sukilo prieš teisėtai gimusį brolį ir savo ženklu pasirinko juodą drakoną. Tais laikais šios žemės priklausė lordui Dariui, o jo šviesybė buvo ištikimas karaliui. Pamatęs juodą drakoną, jis įtūžo, nuvertė stulpą, sukapojo ženklą į gabalus ir sumetė juos į upę. Po daugelio metų vieną iš to drakono galvų, paraudusią nuo rūdžių, bangos išmetė į Tyliosios salos pakrantę. Užeigos savininkas daugiau iškaba nepasirūpino, todėl ilgainiui žmonės drakoną užmiršo ir užeigą ėmė vadinti Upės smukle. Tais laikais Trišakis tekėjo visai netoli užpakalinių jos durų, o namas buvo pastatytas taip, kad bene pusė kambarių buvo įrengti virš vandens. Pasakojama, kad svečiai galėdavo pro savo kambario langą užmesti meškerę ir pasigauti upėtakį. Be to, ten buvo ir kelto prieplauka, tad keliautojai galėjo persikelti į Lordo Harovėjaus miestą ir Baltąsias Sienas.
  — Trišakį palikome pietuose ir jojome į šiaurę ir vakarus… ne link upės, bet nuo jos tolyn.
  — Taip, miledi, — patvirtino septonas. — Upės vaga pasikeitė. Prieš septynias dešimtis metų ji buvo kitur. O gal prieš aštuonias dešimtis? Žodžiu, tais laikais, kai užeiga priklausė senosios Mašos Hedl seneliui. Ji man viską ir papasakojo. Maša buvo miela moteris, mėgo rūgštlapius ir paplotėlius su medumi. Kai neturėdavo man laisvo kambario, pasiūlydavo nakvoti prie židinio ir niekada nėra išleidusi į kelionę be duonos, kampelio sūrio ir vieno kito sužiedėjusio paplotėlio.
  — Ar ji vis dar užeigos savininkė? — pasiteiravo Podrikas.
  — Ne. Liūtai ją pakorė. Kažkas man pasakojo, kad jiems išjojus užeigą vėl mėgino atidaryti vienas iš jos sūnėnų, bet siaučiant karams keliauti paprastiems žmonėms buvo pernelyg pavojinga, tad ji neišsilaikė. Jis pasikvietė kekšių, bet net ir jos verslo neišgelbėjo. Girdėjau, kad jį nužudė kažkoks lordas.
  Seras Hailas susiraukė.
  — Niekada nepagalvojau, kad turėti užeigą gali būti mirtinai pavojinga.
  — Kai įtakingieji lordai žaidžia savo sostų žaidimus, mirtinai pavojinga būti paprastam žmogui, — tarė septonas Meribaldas. — Ar ne, Šunie?
  Šuo pritariamai amtelėjo.
  — Taigi, — vėl įsiterpė Podrikas, — ar dabar užeiga kaip nors vadinama?
  — Prasčiokai vadina ją Kryžkelės užeiga. Vyriausiasis brolis man sakė, jog dvi Mašos Hedl dukterėčios vėl ją atidarė ir tikisi pelno. — Jis pakėlė lazdą. — Jei dievai geri, tie dūmai pakaruokliams už nugarų ir bus iš užeigos židinių kylantys dūmai.
  — Tą užeigą reikėtų pavadinti Kartuvių užeiga, — pasiūlė seras Hailas.
  Kad ir kaip vadinosi, užeiga buvo didelė, trijų aukštų, dunksanti aukštai virš dumblinų kelių, su puikaus balto akmens bokšteliais ir kaminais, kurie pilkšvo dangaus fone atrodė blyškūs lyg pamėklės. Kairys užeigos sparnas buvo pastatytas ant sunkių medinių polių, virš suskeldėjusio ir įdubusio žemės ploto, apžėlusio piktžolėmis ir nukloto išdžiūvusia ruda žole. Iš šiaurinės pusės dar stovėjo arklidė šiaudiniu stogu ir varpinė. Šį padriką statinį juosė žema, apsamanojusi baltų skaldytų akmenų siena.
  Šios užeigos bent jau niekas nesudegino. Druskos įlankoje jie rado tik mirtį ir nusiaubtus miesto kvartalus. Kai Brienė su savo bendrakeleiviais keltu atplaukė ten iš Tyliosios salos, gyvieji buvo pabėgę, mirusieji palaidoti, bet miesto lavonas tebetysojo — apipiltas pelenais ir neužkastas. Ore tebetvyrojo dūmų kvapas, o virš galvos sklandančių žuvėdrų klyksmai priminė žmogiškus, tarsi apraudančius vaikų mirtį. Net pilis dunksojo vieniša ir apleista. Pilkoje, kaip ir aplink plytinčio miesto pelenai, pilyje dunksojo keturkampė tvirtovė, apjuosta gynybine siena ir pastatyta taip, kad pro jos langus buvo matyti uostas. Kai Brienė ir jos bendrakeleiviai išsivedė žirgus iš kelto, apsauginės sienos vartai buvo stropiai uždaryti, o ant jos viršaus nebuvo nė gyvos dvasios, tik vėjas plaikstė vėliavas. Ketvirtį valandos Šuniui teko skalyti, o septonui Meribaldui kuoka daužyti vartus, kol kažkokia moteris teikėsi ateiti ir paklausti, ko jie nori.
  Per tą laiką keltas išplaukė, be to, pradėjo lyti.
  — Esu šventasis septonas, geroji ponia, — užvertęs galvą šūktelėjo Meribaldas, — o jie — dori keliautojai. Ieškome priedangos nuo lietaus ir vietos nakvynei prie tavo židinio.
  Tačiau moters jo žodžiai nesujaudino.
  — Artimiausią užeigą rasite prie kryžkelės, pajoję į vakarus, — atsakė ji. — Mums svetimų čia nereikia. Keliaukite.
  Moteris nuėjo ir nei Meribaldo maldomis, nei Šuns lojimu, nei sero Hailo keiksmais nepavyko jos sugrąžinti. Galų gale naktį jie praleido miške, po priedanga, nusipinta iš šakų.
  Tačiau Kryžkelės užeigoje virė gyvenimas. Jiems dar neprijojus vartų, Brienė išgirdo ritmingai žvangant kūjį. Sprendžiant iš garso, buvo kalamas plienas.
  — Tai kalvė, — tarė seras Hailas. — Arba jie pasisamdė kalvį, arba senojo šeimininko dvasia kaldina kitą drakoną. — Bakstelėjęs kulnais, jis paragino žirgą. — Tikiuosi, kad užeigoje yra ir virėjo šmėkla. Jei gaučiau kepto viščiuko traškia odele, į pasaulį žiūrėčiau visai kitomis akimis.
  Užeigos kieme telkšojo rudas dumblas, į jį klimpo arklių kanopos. Čia kalamo plieno žvangėjimas buvo garsesnis, o kiemo gilumoje, už arklidžių ir jaučių traukiamo vežimo sulūžusiu ratu, Brienė pamatė raudonuojant kalvės žaizdrą. Be to, jai nepraslydo pro akis nei arklidėse stovintys žirgai, nei smulkaus sudėjimo vaikinukas, įsikibęs surūdijusių grandinių ir besisupantis aukštai iškilusiose ir nuo vėjo bei lietaus gerokai papilkėjusiose kartuvėse. Žiūrėdamos į jį, užeigos prieangyje stovėjo keturios mergaitės. Jauniausiai negalėjo būti daugiau kaip dveji metukai, be to, ji buvo nuoga. Vyriausioji atrodė devynerių arba dešimties ir stovėjo apglėbusi mažylę, tarsi pasiruošusi ją ginti.
  — Mergaitės, — paragino jas seras Hailas, — bėkite ir pakvieskite savo mamą.
  Vaikinukas paleido grandines, nušoko ir nukūrė į arklides. Keturios mergaitės išsibėgioti neskubėjo. Po kelių akimirkų viena tarė:
  — Motinų mes neturime.
  O kita pridūrė:
  — Aš turėjau mamą, bet jie ją nužudė.
  Vyriausia iš ketveriukės žingtelėjo į priekį ir stumtelėjo mažylę sau už nugaros.
  — Kas jūs? — paklausė mergaitė.
  — Dori keliautojai, ieškantys pastogės. Mano vardas Brienė, čia septonas Meribaldas, kurį upių kraštuose visi pažįsta. Šis vaikinas — mano ginklanešys Podrikas Peinas, o riteris — tai seras Hailas Hantas.
  Staiga kūjo žvangėjimas nutilo. Prieangyje stovinti mergaitė nužvelgė juos taip nepatikliai, kaip gali nužvelgti tik dešimtmetė.
  — O aš — Karklė. Norite lovų?
  — Ir lovų, ir’alaus, ir karšto valgio, — nulipęs nuo arklio pasakė seras Hailas. — Ar tu užeigos šeimininkė?
  Mergaitė papurtė galvą.
  — Ne aš, o mano sesuo Džeinė. Bet jos čia nėra. Neturime kitokio valgio, tik arklienos. Jei ieškote kekšių, čia jų nėra. Sesuo jas išvijo. Bet lovų turime. Kelios jų net su pūkų patalais, o kitų čiužiniai prikimšti šiaudų.
  — Ir, žinoma, visose pilna blusų, — pridūrė seras Hailas.
  — O ar turite monetų susimokėti? Sidabro?
  Seras Hailas nusijuokė.
  — Sidabro? Už vieną naktį lovoje ir arklio kulšį? Gal nori mus apiplėšti, vaikeli?
  — Mokėsite sidabru. Jei ne, galite nakvoti miške kartu su numirėliais. — Karklė žvilgtelėjo į asilą ir į statinaites bei ryšulius jam ant nugaros. — Ar ten maistas? Kur gavote?
  — Mergelių Duburyje, — atsakė Meribaldas. Jam antrindamas, amtelėjo Šuo.
  — Ar taip tardote visus svečius? — susidomėjo seras Hailas.
  — Neturime daug svečių. Ne taip, kaip prieš karą. Pastaruoju metu klaidžioja daugiausia tik žvirbliai arba dar bjauresni žmogėnai.
  — Kas tokie? — paklausė Brienė.
  — Vagys, — atsakė jai iš arklidžių atėjęs vaikinukas. — Ir plėšikai.
  Brienė atsisuko ir… išvydo vaiduoklį.
  Renlis. Net smūgis kūju tiesiai į širdį nebūtų buvęs jai toks skaudus.
  — Milorde… — sunkiai atgaudama kvapą tarstelėjo ji.
  — Lordas? — Vaikinas nusibraukė ant akių užkritusią juodų plaukų garbaną. — Aš ne lordas, o tik kalvis.
  Jis ne Renlis, suvokė Brienė. Renlis miręs. Renlis mirė man ant rankų, mirė būdamas dvidešimt vienerių. O čia — kalvis, visai jaunas vaikinukas. Toks pat jaunas, koks buvo Renlis, kai pirmą kartą apsilankė Tarte. Ne, jaunesnis. Be to, jo smakras stambesnis ir antakiai vešlesni. Renlis buvo liesas ir grakštus, o šio vaikinuko pečiai buvo stambūs ir dešinė ranka, kaip kalviams įprasta, raumeningesnė. Jis ryšėjo ilgą odinę prijuostę, bet po ja buvo matyti nuoga krūtinė. Vaikino skruostai ir smakras buvo apžėlę tamsiais barzdos šeriais, o plaukai atrodė kaip juodas kaltūnas ir siekė sprandą. Ir Renlio plaukai buvo tokie pat, juodi kaip anglis, tik jie visuomet būdavo ištrinkti ir sušukuoti. Kartais Renlis nusikirpdavo trumpai, o kartais plaukus užsiaugindavo ilgus ir leisdavo laisvai kristi ant pečių arba susirišdavo auksiniu kaspinu į arklio uodegą, tačiau jie niekada nebūdavo susivėlę arba permirkę prakaitu. Ir nors šio vaikino akys taip pat buvo tamsiai mėlynos, lordo Renlio žvilgsnis visuomet būdavo šiltas, svetingas ir linksmas, o kalvio akyse galėjai matyti tik pyktį ir įtarumą.
  Į tai atkreipė dėmesį ir septonas Meribaldas.
  — Mes neturime piktų kėslų, vaikine. Kai ši užeiga priklausė Mašai Hedl, ji visada man turėdavo paplotėlį su medumi. O kartais, jei būdavo laisvų vietų, net leisdavo miegoti lovoje.
  — Jos nebėra, — burbtelėjo vaikinas. — Liūtai ją pakorė.
  — Šiose apylinkėse žmonių korimas, rodos, yra mėgstamiausia pramoga, — tarė seras Hailas Hantas. — Jei turėčiau čia dirbamos žemės, auginčiau kanapes ir, pardavinėdamas virves, susikraučiau turtus.
  — O visi šie vaikai… — kreipėsi į Karklę Brienė. — Kas jie tau? Seserys? Broliai? Pusbroliai ir pusseserės? Ar tolimesni giminaičiai?
  — Ne. — Karklė stebeilijosi į Brienę šiai puikiai pažįstamu žvilgsniu. — Jie tiesiog… Aš nežinau… Vienus čia atveda žvirbliai. Kiti atklysta patys. Jei esi moteris, kodėl rengiesi kaip vyras?
  Užbėgęs Brienei už akių, į šį klausimą atsakė septonas Meribaldas:
  — Ledi Brienė yra kovotoja ir kai ko ieško. Bet dabar jai labiausiai reikėtų sausos lovos ir jaukios židinio ugnies. Kaip ir mums visiems. Man maudžia senus kaulus, o tai reiškia, kad netrukus ims lyti. Ar turite mums laisvų kambarių?
  — Ne, — atšovė jaunasis kalvis.
  — Turime, — linktelėjo Karklė.
  Jiedu piktai susižvelgė. Karklė treptelėjo.
  — Jie turi maisto, Gendri. Mažyliai alkani.
  Ji švilptelėjo ir, tarsi burtų lazdele pamojus, pasirodė daugiau vaikų: iš po užeigos prieangio grindų išlindo keli skarmaliai berniukai seniai žirklių nemačiusiais plaukais, o pro langus, išeinančius į kiemą, baugščiai sužiuro dar daugiau mergaičių. Kai kurios rankose stipriai spaudė strėlėmis užtaisytus arbaletus.
  — Jie galėtų šią užeigą pavadinti Arbaletų užeiga, — pasiūlė seras Hailas.
  Jai labiau tiktų Našlaičių prieglaudos pavadinimas^ dingtelėjo Brienei.
  — Votai, padėk jiems pasirūpinti arkliais, — liepė Karklė. — Vilai, mesk tą akmenį, jie mums nieko bloga nedarys. Ramunėle, Peitai, nubėkite atnešti malkų ir pakurkite ugnį. Jonai Skatike, tu padėk septonui tvarkytis su ryšuliais. O aš parodysiu svečiams kambarius.
  Galų gale jie išsirinko tris greta esančius kambarius su puikiomis, pūkų patalais paklotomis lovomis, naktipuodžiais ir langu. Brienės kambaryje dar buvo ir židinys. Ji pridėjo kelis grašius už malkas.
  — Miegosiu tavo ar sero Hailo kambaryje? — Brienei atveriant langines, paklausė Podrikas.
  — Mes ne Tyliojoje saloje, — atsakė ji. — Gali likti su manimi.
  Brienė norėjo, kad rytojaus rytą jiedu su Podriku toliau iškeliautų tik dviese. Septonas Meribaldas traukė į Nateną, Riverbendą ir Lordo Harovėjaus miestą, bet ji nematė reikalo ir toliau jo lydėti. Septonui draugiją palaikė Šuo, o Vyriausiasis brolis ją įtikino, kad Trišakio pakrantėse Sansos Stark tikrai neras.
  — Rytoj kelsiu saulei nepatekėjus, kai seras Hailas dar miegos.
  Brienė neatleido serui Hailui už tai, ką jis iškrėtė Haigardene, be to… jo paties žodžiais tariant, Hantas dėl Sansos nebuvo davęs jokios priesaikos.
  — Kur josime, sere? Tai yra, miledi?
  To Brienė ir pati dar nežinojo. Jie prijojo kryžkelę tikrąja to žodžio prasme; šioje vietoje susiėjo Karališkasis kelias, paupio kelias ir vieškelis. Pastarasis per kalnus būtų vedęs juos į rytus iki Arino Slėnio, kurį, kol buvo gyva, valdė ledi Sansos teta. Į vakarus driekėsi paupio kelias, Raudonosios Šakos pakrante vedantis į Riveraną, pas Sansos senelio dėdę, kenčiantį apsiaustį, bet vis dar gyvą. Taip pat jiedu galėjo rinktis Karališkąjį kelią, vedantį pro Dvynius ir toliau einantį per Sąsmaukos pelkes ir liūnus. Jei Brienei būtų pavykę kaip nors prasmukti pro Keilino Griovą ir tuos, kurie dabar ją laikė užėmę, traukdami Karališkuoju keliu jie būtų pasiekę Vinterfelą.
  Arba Karališkuoju keliu galėčiau joti į pietus, pagalvojo Brienė. Slapta parsėlinčiau į Karaliaus Uostų, prisipažinčiau serui Džeimiui, kad jį apvyliauy grąžinčiau kalaviją ir rasčiau laivą, kuris parplukdytų mane į Tartą, kaip patarė Vyriausiasis brolis. Ši mintis Brienę slėgė ir vis dėlto širdies gilumoje ji ilgėjosi Ivenfolo ir savo tėvo, be to, slapta svarstė, ar Džeimis paguostų ją, verkiančią jam ant peties? Juk vyrai to ir trokšta, tiesa? Jiems patinka silpnos, bejėgės, apsaugos reikalingos moterys.
  — Sere? Miledi? Klausiau, kur josime?
  — Eisime į bendrą menę vakarieniauti.
  Svečių menėje knibždėte knibždėjo vaikų. Brienė mėgino juos suskaičiuoti, bet jie nė akimirkos nenustygo vietoje, tad vienus ji suskaičiuodavo du ar net tris kartus, kitus praleisdavo ir pagaliau liovėsi. Jie sustūmę stalus trimis ilgomis eilėmis, o vyresni berniukai iš menės pasienių atitempė suolų. Tiems vyresniems berniukams buvo apie dešimt dvylika metų. Gendris atrodė panašiausias į suaugusį vyrą, bet viskam vadovavo Karklė, tarsi karalienė savo pilyje, o kiti vaikai — tik jos tarnai.
  Jei mergaitė būtų kilminga, jai būtų įprasta įsakinėti, o jiems — paklusti. Brienė pasvarstė, gal Karklė gerokai kilmingesnė, nei dedasi? Ji buvo per jauna ir per daug negraži, kad būtų Sansa Stark, bet pagal amžių galėjo būti jaunesnioji jos sesuo, be to, net ledi Ketlina sakė, jog Arija — ne tokia graži kaip Sansa. Rudi plaukai, rudos akys, liesa… ar galėtų taip būti? Brienė prisiminė, kad Arija Stark buvo rudaplaukė, bet dėl akių spalvos abejojo. Gal rudi buvo ir jos plaukai, ir akys? Galbūt Druskos įlankoje ji vis dėlto liko gyva?
  Sparčiai temo. Svečių menėje Karklė uždegė keturias lajines žvakes ir liepė mergaitėms pasirūpinti, kad židinyje degtų kaitri ugnis. Berniukai padėjo Podrikui Peinui nuimti asilui nuo nugaros gėrybes ir atnešė į vidų sūdytos menkės, avienos, daržovių, riešutų, kelis apskritus sūrius, o septonas Meribaldas tuo metu nuėjo į virtuvę virti košės.
  — Deja, apelsinus pabaigiau ir abejoju, ar iki kito pavasario jų dar gausiu, — tarė jis mažam berniukui. — Ar esi kada nors ragavęs apelsino, vaikeli? Ar kada nors spaudei šį vaisių ir čiulpei gardžias jo sultis? — Kai berniukas papurtė galvą, septonas pataršė jam plaukus. — Pavasarį vieną tau atnešiu, jei būsi geras ir padėsi man maišyti košę.
  Seras Hailas nusiavė batus ir prie židinio šildėsi kojas. Brienei įsitaisius šalia, jis kilstelėjo smakrą, rodydamas į menės galą.
  — Ten, kur uostinėja Šuo, ant grindų yra kraujo dėmių. Jos nuplautos ir nugrandytos, bet kraujas įsigėrę giliai į medį ir jo niekaip neįmanoma išvalyti.
  — Šioje užeigoje Sandoras Kligeinas nužudė tris savo brolio vyrus, — priminė jam Brienė.
  — Tai tiesa, — linktelėjo Hantas, — bet kas sakė, kad… jie buvo pirmi ir paskutiniai, kurie šioje menėje žuvo?
  — Bijai kelių vaikų?
  — Jei jų čia būtų keturi, sakyčiau „keli“. Dešimt jau būtų „daug“. O čia jų visas pulkas. Vaikai turėtų būti suvystyti ir kyboti pasieniais tol, kol mergaitėms prasikals krūtys, o berniukams — barzda.
  — Man jų gaila. Visi jie neteko savo motinų ir tėvų. Kai kurie net matė, kaip jie buvo nužudyti.
  Hantas užvertė akis į lubas.
  — Pamiršau, kad šnekuosi su moterimi. Tavo širdis skysta kaip septono košė. Ar taip gali būti? Kažkur širdies gilumoje mūsų karžygė yra gimdyti trokštanti motina. Iš tiesų tu nori mielo rožinio kūdikio, kurį galėtum žindyti. — Seras Hailas plačiai nusišypsojo. — Bet tam, girdėjau, reikalingas vyras. Geriausia — sutuoktinis. Kodėl juo negalėčiau tapti aš?
  — Jei vis dar tikiesi laimėti lažybas…
  — Noriu laimėti tavo, vienintelės gyvos lordo Selvino atžalos, palankumą. Pažįstu vyrų, kurie vedė kvaišas ir vos gimusias mergaites, kad tik gautų kraitį, dešimt kartų mažesnį už Tartą. Pripažįstu, nesu Renlis Barateonas ir vis dėlto aš pranašesnis už jį tuo, jog tebesu gyvas. Kai kas pasakytų, kad tai — vienintelė mano dorybė. Santuoka būtų naudinga mums abiem. Man atitektų žemės, o tau — pilna pilis šitų. — Jis mostelėjo į vaikus. — Gali neabejoti, aš tikrai vaisingas. Žinau, kad esu pradėjęs bent vieną nesantuokinę dukterį. Bet nesibaimink, tau ant sprando jos neužkrausiu. Kai pastarąjį kartą nujojau aplankyti dukters, jos motina išpylė man ant galvos visą katiliuką sriubos.
  Brienė pajuto, kad rausta.
  — Mano tėvui dar tik penkiasdešimt ketveri. Jis dar gali vesti ir su nauja žmona susilaukti sūnaus.
  — Tai labai rizikinga… Jei tavo tėvas vėl ves, jei nuotaka bus vaisinga, jei gims berniukas. Man yra tekę lažintis ir esant prastesniems šansams.
  — Ir tas lažybas pralaimėti. Savo žaidimus žaisk su kuo nors kitu, sere.
  — Ir kas čia kalba? Mergelė, kuri niekad ir su niekuo nemėgino žaisti. Kai pamėginsi, iš karto pažvelgsi į visa tai kitomis akimis. Tamsoje būtum ne bjauresnė už bet kurią kitą moterį. Tavo lūpos skirtos bučiuoti.
  — Tai tik lūpos, — atrėžė Brienė. — Visų lūpos vienodos.
  — Ir visos skirtos bučiuoti, — mielai pritarė Hantas. — Šiąnakt palik savo kambario duris neužsklęstas, aš įsmuksiu pas tave į lovą ir įrodysiu, jog kalbu tikrą tiesą.
  — Jei pamėginsi tai įrodyti, išeidamas jau būsi eunuchas.
  Brienė atsistojo ir nuėjo.
  Nekreipdamas dėmesio į mažą, nuogą, stalu ropojančią mergaitę, septonas Meribaldas paklausė, ar galėtų prieš valgį kartu su vaikais pasimelsti?
  — Gerai, — sutiko Karklė, vikriai pačiupusi ropinėtoją greičiau, nei ši pasiekė košę.
  Taigi jie visi nulenkė galvas ir padėkojo Tėvui ir Motinai už jų dovanas… visi, išskyrus juodaplaukį vaikinuką iš kalvės, kuris susikryžiavo rankas ant krūtinės ir sėdėdamas rūsčiai dėbčiojo į visus besimeldžiančius. Brienė ne vienintelė atkreipė į jį dėmesį. Sukalbėjus maldą, septonas Meribaldas pakėlė akis į jį, sėdintį kitoje stalo pusėje, ir paklausė:
  — Ar visai nemyli dievų, sūneli?
  — Tik ne jūsiškius. — Gendris staiga pakilo nuo suolo. — Turiu darbo. — Ir, nė neparagavęs maisto, išdidžiai išėjo.
  — Ar yra kitų dievų, kuriuos jis myli? — paklausė Hailas Hantas.
  — Lordas Žaibas, — plonu balseliu tarstelėjo liesas, maždaug devynerių metų berniukas.
  Karklė vožė jam šaukštu.
  — Benai Plačiaburni, valgis ant stalo. Turėtum valgyti, o ne trukdyti milordams savo šnekomis.
  Vaikai puolė prie vakarienės kaip vilkai prie sužeisto elnio, pešėsi dėl menkės, gabalais plėšė miežinę duoną, godžiai rijo košę ir ja apsitaškė. Netrukus neliko net didžiulio apvalaus sūrio. Brienė pasitenkino gabalėliu žuvies, duona ir morkomis, o septonas Meribaldas už kiekvieną savo suvalgytą kąsnelį Šuniui duodavo du. Lauke ėmė lyti. Viduje spragsėjo ugnis ir svečių menėje galėjai girdėti, kaip garsiai čepsi vaikai ir kaip taukši Karklės šaukštas, kuriuo ji tramdė jaunėlius.
  — Vieną gražią dieną ši maža mergaitė taps žmona ir siaubingu kokio nors vyro prakeiksmu, — pasakė seras Hailas. — Greičiausiai to vargšo jaunojo kalvio.
  — Kas nors turėtų nunešti jam valgio, kol dar yra.
  — Tas „kas nors4 — tai tu.
  Brienė suvyniojo į audeklo atraižą luistelį sūrio, žiauberę duonos, džiovintą obuolį ir du gabalus sluoksniais besilupančios keptos menkės. Kai Podrikas pašoko, norėdamas ją palydėti, ji liepė jam sėdėti ir valgyti.
  — Ilgai netruksiu.
  Kieme smarkiai lijo. Brienė uždengė maistą apsiausto skvernu. Jai žingsniuojant pro arklides, suprunkštė keli arkliai. Ir jie alkanu Gendris buvo kalvėje ir darbavosi nuoga krūtine, užsirišęs tik odinę prijuostę. Jis kaldino kalaviją, trankė jį tarsi priešą, o prakaitu permirkę plaukai buvo užkritę jam ant kaktos. Ji valandėlę žiūrėjo į šį vaikiną. Jo akys kaip Renlio ir plaukai kaip Renlio, bet ne kūno sudėjimas. Lordas Renlis buvo lieknas, o ne raumeningas… ne taip, kaip jo brolis Robertas, garsėjęs savo jėga.
  Gendris ją pamatė tik tada, kai norėdamas nusibraukti nuo kaktos prakaitą liovėsi mojuoti kūju.
  — Ko nori?
  — Atnešiau vakarienę. — Brienė praskleidė audeklo skiautės kraštą* kad jis pamatytų valgį.
  — Jei būčiau buvęs alkanas, būčiau pavalgęs.
  — Kalvis turi valgyti, kad būtų stiprus.
  — Gal tu mano motina?
  — Ne. — Ji padėjo vakarienę ant žemės. — O kas buvo tavo motina?
  — Kas tau darbo?
  — Gimei Karaliaus Uoste. — Brienė girdėjo Gendrį kalbant ir suprato tai iš vaikino tarties.
  — Ir aš, ir daugybė į mane panašių. — Jis kyštelėjo kalavijo ašmenis į lietaus vandens statinę atvėsinti. Įkaitęs plienas garsiai sušnypštė.
  — Kiek tau metų? — vėl paklausė Brienė. — Ar tavo motina dar gyva? O tėvas? Kas tavo tėvas?
  — Per daug klausinėj!. — Gendris padėjo kalaviją. — Mano motina mirusi, o tėvo niekada nepažinojau.
  — Tu pavainikis.
  Šis žodis Gendrį įžeidė.
  — Aš — riteris. Šį kalaviją kaldinuosi sau.
  Ką riteris galėtų veikti kalvėje?
  — Tavo plaukai juodi, akys mėlynos, o gimei Raudonosios pilies šešėlyje. Ar niekas niekada neatkreipė dėmesio į tavo veidą?
  — O kas ne taip mano veidui? Jis ne toks bjaurus kaip tavasis.
  — Karaliaus Uoste turėjai matyti karalių Robertą.
  Gendris gūžtelėjo.
  — Kartais matydavau. Turnyruose, iš tolo. Kartą mačiau jį Beiloro septoje. Auksiniai apsiaustai nustūmė mus į šalį, kad jis galėtų praeiti. O kitą kartą, man žaidžiant prie Purvo vartų, jis parjojo iš medžioklės. Toks girtas, kad jo žirgas manęs vos nesutrypė. Jis buvo augalotas ir storas girtuoklis, bet geresnis karalius nei jo nevykėliai sūnūs.
  Jie — ne Roberto sūnūs. Tądien, susitikęs su Renliu, Stanis sakė tiesą. Džofris ir Tomenas nebuvo Roberto sūnūs. Bet šis vaikinukas…
  — Klausyk… — buvo bepradedanti kalbą Brienė, bet staiga išgirdo garsiai ir niršiai lojant Šunį. — Kažkas atjoja.
  — Draugai, — visiškai ramiai tarė Gendris.
  — Kokie draugai?
  Brienė žingtelėjo prie kalvės durų ir per pilantį lietų atidžiai pažvelgė į kiemą.
  Vaikinas gūžtelėjo.
  — Tuoj su jais susipažinsi.
  Gal aš visai nenoriu su jais susipažintu dingtelėjo Brienei, kai į kiemą taškydami balas įšuoliavo pirmieji raiteliai. Per lietaus šniokštimą ir Šuns skalijimą ji girdėjo tyliai žvangant kalavijus ir šarvus, kuriuos atvykėliai dėvėjo po nudriskusiais apsiaustais. Brienė įjojančius juos suskaičiavo. Du, keturi, šeši… septyni. Sprendžiant iš to, kaip sėdėjo balnuose, kai kurie iš jų buvo sužeisti. Paskutinis į kiemą įjojo augalotas ir nerangus vyras, du kartus stambesnis už bet kurį savo bendrą. Jo žirgas buvo apsiputojęs, kraujavo, nuo raitelio svorio jam virpėjo kojos. Lijo su vėju, tad visi raiteliai, išskyrus jį, buvo pasikėlę apsiaustų gobtuvus. Jo veidas buvo platus, nuskustas, baltas kaip vikšras, o apvalūs skruostai nusėti žaizdomis, iš kurių dar sunkėsi kraujas.
  Bfienė giliai įkvėpė ir išsitraukė Pažadų Tesėtoją. Jų per daug, pagalvojo staiga apimta baimės, gerokai per daug.
  — Gendri, — tyliai tarė ji, — geriau pasiimk kalaviją ir užsidėk šarvus. Jie nėra tavo draugai. Jie niekam ne draugai.
  — Ką čia šneki? — Vaikinukas žingtelėjo ir atsistojo šalia jos su kūju rankoje.
  Raiteliams lipant nuo žirgų, pietuose tvykstelėjo žaibas. Akimirksnį tamsa užleido vietą ryškiai šviesai. Sidabriškai melsvai blykstelėjo kirvis, apšviesti sužibo šarviniai marškiniai ir šarvai, o po tamsiu būriui vadovaujančio riterio gobtuvu Brienė pamatė geležinį snukį ir dvi eiles plieninių, iššieptų dantų.
  Tas šalmas nepraslydo pro akis ir Gendriui.
  — Jis…
  — Ne jis. Tik jo šalmas.
  Brienė stengėsi kalbėti be baimės, bet jautė, kad staiga išdžiūvo burna. Ji puikiai numanė, kas dėvi Skaliko šalmą. Vaikai… — dingtelėjo jai.
  Staiga atsilapojo užeigos durys. Ginkluota arbaletu į lietų žengė Karklė. Mergaitė kažką šaukė raiteliams, bet per kiemą nusiritęs griaustinis užgožė jos žodžius. Kai jis nutilo, Brienė išgirdo vyrą Skaliko šalmu sakant:
  — Jei paleisi į mane tą strėlę, sugrūsiu arbaletą tau į skylę ir iškrūšiu. Tada išlupsiu prakeiktas akis ir priversiu tave jas suėsti.
  Nuo įtūžio vyro balse Karklė žingtelėjo atatupsta ir ėmė drebėti.
  Septyni, visiškai nusiminusi vėl pagalvojo Brienė. Ji žinojo, kad atsilaikyti prieš septynis nėra jokios vilties. Jokios vilties, bet… ir rinktis nėra iš ko.
  Laikydama rankoje Pažadų Tesėtoją, ji žengė į lietų.
  — Palik mergaitę ramybėje. Jei nori ką nors iškrušti, pamėgink mane.
  Bastūnai visi kaip vienas atsisuko į ją. Vienas nusijuokė, o kitas kažką pasakė Brienei nesuprantama kalba. Augalotasis stambusis vyras plačiu išblyškusiu veidu iškvėpdamas piktdžiugiškai sušnypštė. Bastūnas su Skaliko šalmu nusijuokė.
  — Tu bjauresnė, nei tave prisimenu. Mieliau išdulkinčiau tavo kumelę.
  — Arklių, būtent jų mums reikia, — tarė vienas iš sužeistųjų. — Pailsėjusių arklių ir maisto. Mus vejasi. Duokite arklius ir mes josime toliau. Neskriausime jūsų.
  — Užsičiaupk. — Bastūnas su Skaliko šalmu išsitraukė prie balno kabojusį kirvį. — Noriu nukirsti jai prakeiktas kojas. Tada pastatysiu ant bigių ir tegu žiūri, kaip dulkinu arbaletu grasinusią mergšę.
  — Kuo tu ją dulkinsi? — nusišaipė Brienė. — Šegvelis sakė, jog kartu su nosimi jie tau nurėžė ir vyriškumą.
  Brienė norėjo jį išprovokuoti ir jai pavyko. Garsiai keikdamasis ir taškydamas dumbliną vandenį, siaubūnas puolė prie jos. Kiti liko kur stovėję ir gėrėjosi reginiu, — ji ir meldė dievų, kad taip būtų. Brienė stovėjo sustingusi kaip akmuo ir laukė. Kieme buvo tamsu, dumblas po kojomis slidus. Geriau leisti jam pulti mane. Jei dievai bus geri, jis paslys ir pargrius.
  Dievai nebuvo tokie geri, bet kalavijas jos nenuvylė. Penki žingsniai, keturi… Jau! — sušuko sau Brienė ir Pažadų Tesėtojas pakilo aukštyn sutikti priešininko. Plienas žvangtelėjo susidūręs su plienu, kai jos kalavijo ašmenys, perrėžę priešininko skarmalus, prakirto šarvinius marškinius, nors šis įsiutęs puolė Brienę kirviu. Ji pasisuko šonu ir traukdamasi vėl kirto jam į krūtinę.
  Tūžmingai keikdamasis, nors ir klupinėdamas bei kraujuodamas, jis ją spaudė.
  — Kekše! — laidė gerklę. — Išgama! Kale! Tu prakeikta kale, leisiu tave iškrušti savo šuniui!
  Jo kirvis, tarsi žiaurus juodas šešėlis, sulig kiekvienu žaibo tvykstelėjimu trumpai virsdavęs sidabru, suko ore ratus, žadėdamas mirtį. Brienė neturėjo skydo smūgiams atremti. Tad jai neliko nieko kita, tik trauktis ir, kirvio ašmenims leidžiantis ant jos, puldinėti tai į vieną, tai į kitą pusę. Šokčiodama purve kartą ji slystelėjo ir vos nepargriuvo, bet vis dėlto sugebėjo išsilaikyti ant kojų, nors kirvis nesmarkiai kliudė jai kairį petį ir staiga lyg liepsna jį nudegino skausmas.
  — Pataikei tai kalei! — šūktelėjo vienas iš jo bendrų, o kitas pridūrė: — Pažiūrėkime, kaip ji dabar šoks ir kaip prieš jį atsilaikys.
  Ir ji šoko — šokinėjo jausdama palengvėjimą, kad kiti bastūnai nusprendė pasismaginti reginiu. Taip buvo geriau nei kovoti su septyniais. Viena prieš septynis ji nebūtų atsilaikiusi, nesvarbu, kad pora iš jų buvo sužeisti. Senasis seras Gudvinas jau daug metų buvo miręs, ir vis dėlto Brienei ausyse tyliai nuskambėjo jo žodžiai: „Vyrai niekada deramai tavęs neįvertins, — kalbėjo jis, — ir, kad neprarastų savigarbos, norės įveikti tave greitai, kad niekas nesakytų, girdi, moteris juos baisiai nuvargino. Tegul švaisto jėgas įnirtingai puldami, o tu savąsias tausok. Lauk ir viską stebėk, mergaite, lauk ir stebėk.“ Ji laukė ir viską stebėjo traukdamasi tai į šoną, tai atgal, tai vėl į šoną, retkarčiais kirsdama priešininkui tai į veidą, tai į kojas, tai į ranką. Bastūno kirčiai ilgainiui pasidarė vangesni, o kirvis sunkesnis. Brienė pasisuko taip, kad lietaus lašai kristų jam į akis, ir mitriai žingtelėjo du žingsnius atatupsta. Jis keikdamasis vėl užsimojo kirviu ir puolė, bet, remdamasi į dumblą, viena koja slystelėjo…
  ..ir Brienė šoko jo sutikti, abiem rankomis tvirtai suspaudusi savo kalavijo rankeną. Beatodairiškai ją puolęs, jis užšoko tiesiai ant Pažadų Tesėtojo ašmenų ir šie, perdūrę audeklą, šarvinius marškinius, kietintą odą ir drabužių sluoksnį, susmigo į vidurius ir, kliudę nugarkaulį bei džerkštelėję, išlindo per nugarą. Kirvis išslydo jam iš suglebusių pirštų ir jiedu susikibo: Brienė veidu atsitrenkė į jo šuns galvos šalmą. Skruostu ji pajuto šaltą šlapią metalą. Plienu žliaugė lietaus vanduo ir, kai vėl tvykstelėjo žaibas, prorėžose akims Brienė išvydo skausmą, baimę ir akivaizdžią nuostabą.
  — Safyrai… — sušnabždėjo ji, smarkiai pasuko kalaviją ir priešininkas suvirpėjo.
  Jis užgriuvo ant jos visu svoriu, ir staiga Brienė susivokė tamsoje ir pilant lietui laikanti glėbyje lavoną. Ji žingtelėjo atatupsta, nužudytasis šlumštelėjo…
  ..ir, garsiai rėkdamas, ją iš karto puolė Kandžius.
  Jis užgriuvo Brienę nelyginant šlapios vilnos ir išblyškusio kūno lavina, išmušė jai žemę iš po kojų ir parbloškė į dumblą. Ji nukrito į balą ir ištiškęs vanduo pateko jai į nosį ir akis. Brienė neteko žado, be to, krisdama pakaušiu trenkėsi į kyšančią iš žemės akmens keterą ir kažkas trakštelėjo. „Ne!“ — tespėjo ištarti Brienė, o jis ją puolė, užgriuvo visu svoriu ir įmurdė dar giliau į dumblą. Viena ranka sučiupęs laikė ją už plaukų ir mėgino atlošti jai galvą. Kita apgraibomis ieškojo jos gerklės. Pažadų Tesėtojas kažkur nukrito, Brienė negalėjo jo pasiekti. Jai beliko kovoti plikomis rankomis, bet, kai sugniaužusi kumštį smogė jam į veidą, pasirodė, lyg būtų trenkusi į šlapios baltos tešlos gniutulą. Kandžius pažvelgė į ją ir grėsmingai sušnypštė.
  Brienė trenkė jam į veidą daug kartų, iš visų jėgų delno apačia dėjo į akį, bet jis jos smūgių, rodos, nė nejautė. Ji nagais draskė jam riešus, bet jis tik dar stipriau ją laikė, nors iš vagų, išartų jo riešuose, sruvo kraujas. Kandžius, užvirtęs visu svoriu, ėmė ją smaugti. Brienė įsirėmė jam į pečius, norėdama jį nustumti, bet jis buvo sunkus kaip arklys ir nepajudinamas. Tada ji pamėgino keliu smogti jam į tarpkojį, bet pataikė į pilvą. Sudejavęs Kandžius išrovė jai saują plaukų.
  Durklas… Šios minties Brienė įsikibo kaip paskutinio šiaudo. Ji kyštelėjo plaštaką į tarpą tarp jųdviejų ir pirštais čiuopė jo dvokiantį, nosį riečiantį kūną tol, kol pagaliau suspaudė durklo rankeną. Kandžius abiem rankomis sugniaužė jai gerklę ir ėmė trankyti galvą į žemę. Vėl nušvito žaibas, — šį kartą jos kaukolės gelmėse, — ir vis dėlto ji tik dar stipriau suspaudė rankeną ir ištraukė durklą iš makštų. Kadangi priešininkas buvo ją užgulęs, Brienė negalėjo užsimoti ir durti iš viršaus, tad drykstelėjo ašmenimis jam per pilvą. Jai tarp pirštų plūstelėjo kažkas šilto ir lipnaus. Kandžius vėl baisiai sušnypštė, tik šį kartą garsiau, ir, akimirkai paleidęs Brienės gerklę, kumščiu trenkė jai į veidą. Ji išgirdo traškant kaulus ir akimirksniu ją apakino skausmas. Kai vėl pamėgino smogti durklu, jis ištraukė ginklą jai iš rankos ir keliu taip trenkė jai į dilbį, kad jį sulaužė. Tada vėl čiupo už galvos, mėgindamas nurauti ją nuo pečių.
  Brienė girdėjo lojant Šunį, aplink rėkaujančius vyrus, o nutilus griaustiniui — ir žvangant plieną. Seras Hailasy dingtelėjo jai, į kovę įsitraukė seras HailaSy bet jai rodėsi, kad visa tai vyksta kažkur labai toli ir nėra svarbu. Gerklę spaudžiančios rankos ir virš jos šmėksantis veidas Brienei dabar buvo visas pasaulis. Kandžiui iš burnos sklido supuvusio sūrio dvokas.
  Brienei degė krūtinė, o galvoje, akindama ją, šėlo audra. Kaulai, rodės, spaudžiasi ir trinasi. Kandžius išsižiojo — neįsivaizduojamai plačiai. Brienei prieš akis šmėstelėjo pageltę, kreivi ir smailūs dantys. Kandžiui suleidus juos į minkštus jos skruosto audinius, skausmo ji beveik nepajuto. Tik jautė, kad sukdamasi krenta į tamsą. Negaliu mirtų tarė ji sau, man dar reikia kai ką padaryti.
  Kandžius atšlijo, o jo burna buvo kruvina ir pilna mėsos. Jis ją išspjovė, išsiviepė ir vėl suleido dantis Brienei į skruostą. Šį kartą mėsą sukramtė ir prarijo. Jis mane gyvą ėda, suprato Brienė, bet nebeturėjo jėgų kovoti. Jautėsi taip, tarsi pleventų pakilusi virš savo kūno ir žiūrėtų į šį siaubą, kurį patyrė kita moteris, kažkokia kvaiša mergina, įsikalusi į galvą, kad yra riteris. Tuoj viskas baigsis, tarė sau ji. Tada nebus svarbu, kad jis mane suės. Kandžius pakėlė galvą, vėl išsižiojo, sustaugė ir iškišo Brienei liežuvį. Jis buvo smailiu galu, ilgesnis nei turėtų būti liežuvis, nuo jo lašėjo kraujas. Išlindęs iš burnos, jis tįso ir tįso, visas raudonas, drėgnas, blizgantis, ir tas vaizdas buvo baisus ir šlykštus. Jo liežuvis pėdos ilgumo, dar spėjo pagalvoti Brienė ir nugrimzdo į tamsą. Atrodo lyg kalavijo ašmenys…

  # Džeimis

  Apsiaustą seras Brindenas Tūlis buvo susisegęs juoda žuvies sege, nukaldinta iš aukso ir inkrustuota juoduoju gintaru. Jo šarviniai marškiniai buvo dulsvai pilki. Be to, jis dėvėjo šarvus: antblauzdžius, kaklo šarvą, šarvines pirštines, dilbių bei žastų šarvus iš juodos geležies, kuri nė iš tolo neatrodė taip niūriai, kaip jo veidas. Raitas ant kaštoninio arklio, uždengto puošnia, raudona ir mėlyna gūnia, pakeliamojo tilto gale jis laukė Džeimio Lanisterio.
  Jis manęs nemėgsta. Tūlio veidas buvo stambių bruožų, išvagotas gilių raukšlių ir nugairintas vėjo, o plaukai — šiurkštūs ir žili, bet Džeimis vis tiek dar matė jame tą didį riterį, kuris kadaise žavėjo ginklanešį’pasakojimais apie Devyngrašius karalius. Subildėjo storomis pakeliamojo tilto lentomis risnojančios Garbės kanopos. Džeimis ilgai ir įtemptai svarstė, ar į šį susitikimą joti su auksiniais šarvais, ar apsirengus baltais drabužiais; galų gale jis nusprendė apsivilkti odinę palaidinę ir ant pečių užsimesti tamsiai raudoną apsiaustą.
  Jis sustojo per jardą nuo sero Brindeno ir jam, kaip vyresniam vyrui, nulenkė galvą.
  — Karalžudy… — pasisveikino Tūlis.
  Tai buvo pirmas Juodosios Žuvies ištartas žodis ir iš jo buvo galima daug ką suprasti, bet Džeimis nusprendė tvardytis.
  — Juodoji Žuvie… — atsakė jis. — Ačiū, kad atjojai.
  — Kaip suprantu, grįžai tesėti priesaikos, duotos mano dukterėčiai, — tarė seras Brindenas. — Jei gerai pamenu, žadėjai Ketlinai mainais už savo laisvę grąžinti dukteris. — Jis kietai sučiaupė lūpas, o paskui niūriai pridūrė: — Bet mergaičių čia nematau. Kur jos?
  Kodėl jis verčia mane tarti tuos žodžius?
  — Aš jų neturiu.
  — Gaila. Tad ko nori, vėl pasiduoti į nelaisvę? Tavo buvusi celė neužimta. Jau išklojome grindis šviežiais meldais.
  Ir, žinoma, atnešėte naują švarų kibirą, kad turėčiau kur lengvintis.
  — Tu labai malonus, sere, tik, bijau, negaliu priimti šio siūlymo. Man labiau patinka savo palapinėje.
  — O Ketlina? Ar jai labiau patinka savo kape?
  Aš neprisidėjau prie ledi Ketlinos mirties, būtų galėjęs pasakyti jis, o jos dukterys dingo man dar nepasiekus Karaliaus Uosto. Džeimis jau ketino papasakoti jam apie Brienę ir apie jai duotą kalaviją, bet Juodoji Žuvis žvelgė į jį taip pat, kaip Edardas Starkas, radęs jį stovintį prie Geležinio sosto ir laikantį kalaviją, kurio ašmenys buvo sutepti karaliaus Pamišėlio krauju.
  — Atjojau pasikalbėti apie gyvuosius, o ne apie mirusius. Apie tuos, kuriems nebūtina mirti, bet kurie mirs…
  — …jei neatiduosiu tau Riverano. Tai dėl to grasini pakarti Edmurą? — Tūlio antakiai buvo vešlūs, o žvilgsnis rūstus. — Nesvarbu, kaip pasielgsiu, mano sūnėnas vis tiek pasmerktas. Tad pakark jį, ir viskas bus baigta. Esu tikras, kad Edmuras, stovėdamas kartuvėse, nuvargo ne mažiau už mane, nuolat jį ten matantį.
  Raimanas Frėjus — prakeiktas kvailys. Buvo akivaizdu, kad nevykęs jo spektaklis su Edmuru ir kartuvėmis tik dar labiau sustiprino Juodosios Žuvies užsispyrimą.
  — Turi ledi Sibelę ir tris jos vaikus. Mainais už juos grąžinsiu tau sūnėną.
  — Taip, kaip grąžinai ledi Ketlinai dukteris?
  Džeimis provokuojamas nesileido.
  — Sena moteris ir trys vaikai už tavo siuzereną. Tai geresnis sandėris, nei galėjai tikėtis.
  Seras Brindenas niekinamai šyptelėjo.
  — Įžūlumo tau netrūksta, Karalžudy. Derėtis su priesaikos laužytojais yra tas pats, kaip ant slankiojo smėlio statyti pilį. Keitė turėjo susiprotėti ir nepasitikėti tokiais kaip tu.
  Ji pasitikėjo Tirionu, vos neleptelėjo Džeimis. Kipšas irgi ją apgavo.
  — Pažadai, kuriuos daviau ledi Ketlinai, buvo išpešti iš manęs įrėmus į gerklę kalavijo smaigalį.
  — O priesaika Eiriui?
  Džeimis pajuto niežtint nukirstus pirštus.
  — Eiris čia niekuo dėtas. Ar sutinki atiduoti Vesterlingus mainais už Edmurą?
  — Ne. Karalius patikėjo man globoti savo karalienę ir aš prisiekiau, kad ji bus saugi. Neatiduosiu jos Frėjams, kad pakartų.
  — Tai merginai atleista. Nieko bloga jai nenutiks. Duodu žodį.
  — Garbės žodį? — seras Brindenas kilstelėjo vieną antakį. — Ar bent žinai, kas yra garbė?
  Žirgas.
  — Duosiu tokią priesaiką, kokios tik reikalausi.
  — Nereikia, Karalžudy.
  — Bet aš to noriu. Nuleisk savo vėliavas, atidaryk vartus ir pažadu, kad nė vienas tavo žmogus nebus nužudytas. Tie, kurie nuspręs likti Riverane ir tarnauti lordui Emonui, galės taip ir padaryti. Kiti galės traukti kur panorėję, tik privalės atiduoti ginklus ir šarvus.
  — Kažin, ar toli jie neginkluoti nukeliaus, netapę bastūnų grobiu? Abu žinome, kad nedrįsi leisti jiems prisidėti prie lordo Beriko. O kas laukia manęs? Ar būsiu visų akivaizdoje vedamas per Karaliaus Uostą mirti kaip Edardas Starkas?
  — Leisiu tau apsivilkti varno drabužius. Dabar prie Sienos lordu vadu išrinktas Nedo Starko benkartas.
  Juodoji Žuvis prisimerkė.
  — Ar tai — irgi tavo tėvo darbas? Jei atmintis manęs neapgauna, Ketlina tuo vaikinu niekada nepasitikėjo, kaip ir Teonu Greidžojumi. Rodos, ji neklydo nei dėl vieno, nei dėl kito. Tad ne, sere, nemanau, kad rinksiuosi tarnybą prie Sienos. Jei neprieštarauji, mirsiu šiltai, su kalaviju rankoje ir aptekęs liūto krauju.
  — Tūlių kraujas taip pat raudonas, — priminė jam Džeimis. — Jei neatiduosi pilies, man teks ją šturmuoti. Žus šimtai vyrų.
  — Šimtai maniškių. Tūkstančiai taviškių.
  — Tavo įgulos vyrai žus visi iki vieno.
  — Žinau tą dainelę. Trauki ją pagal „Kastamero lietaus“ melodiją? Mano vyrai mieliau kris stovėdami ir kaudamiesi, o ne klūpodami ir laukdami, kol čekštelės budelio kirvis.
  Man nesiseka jo įkalbėti.
  — Tavo priešinimasis beprasmis, sere. Karas baigtas, o tavo Jaunasis Vilkas negyvas.
  — Nužudytas pamynus visus šventus svetingumo įstatymus.
  — Tai Frėjų darbas, ne mano.
  — Gali vadinti, kaip nori. Vis tiek šis reikalas dvokia Taivinu Lanisteriu.
  To paneigti Džeimis negalėjo.
  — Ir mano tėvas negyvas.
  — Tegul Tėvas teisia jį teisingai.
  Akf tuomet jo lauktų baisus nuosprendis.
  — Būčiau nudėjęs Robą Starką Kuždesių miške, jei tik būčiau prie jo priėjęs. Bet keli kvailiai pastojo man kelią. Koks skirtumas, kaip tas vaikinas žuvo? Jis vis tiek negyvas, o kartu su juo žuvo ir karalystė.
  — Matyt, tu ne tik luošas, bet ir aklas, sere. Pakelk akis ir pamatysi, kad virš mūsų pilies sienų plevėsuoja ir didvilkis.
  — Mačiau. Jis atrodo vienišas. Harenholas pasidavė. Sigardas ir Mergelių Duburys užimti. Brakenai prisiekė mums ištikimybę ir laiko apsupę Titą Blekvudą Raventryje. Paiperis, Vensas, Mutonas — visi tavo vėliavininkai sudėjo ginklus. Liko tik Riveranas. Mūsų pajėgos gausumu dvidešimt kartų viršija tavąsias.
  — Dvidešimt kartų daugiau vyrų, vadinasi, jiems reikės dvidešimt kartų daugiau maisto. Ar tau netrūksta valgio žmonėms ir pašaro arkliams, milorde?
  — Netrūksta ir, jei reikės, sėdėsime čia iki pasaulio pabaigos arba tol, kol jūs anapus pilies sienų padvėsite badu, — pamelavo Džeimis kaip įmanydamas įžūliau ir tikėdamasis, jog veido išraiška jo neišduos.
  Tačiau apgauti Juodąją Žuvį buvo sunku.
  — Iki jūsų pasaulio pabaigos — galbūt. Mums maisto atsargų netrūksta, tik bijau, kad svečiams laukuose palikome ne kažin ką.
  — Maisto galime atsigabenti iš Dvynių, — tarė Džeimis, — arba, jei reikės, per kalnus iš vakarų.
  — Jei taip sakai… Aš tikrai ne iš tų, kurie abejotų tokio garbingo riterio žodžiais.
  Išgirdęs sero Brindeno žodžiuose paniekos gaidelę, Džeimis pyktelėjo.
  — Šį reikalą galima išspręsti ir greičiau. Dvikova. Mano kovotojas prieš tavąjį.
  — Kaip tik svarsčiau, kada pasiūlysi dvikovą, — nusijuokė seras Brindenas. — Kas už tave kausis? Stipruolis Šernas? Adamas Marbrandas? Juodasis Valderis Frėjus? — Jis pasilenkė ir paklausė: — Kodėl ne mudu, sere?
  Anksčiau tai būtų buvusi puiki dvikova, pagalvojo Džeimis, ir dainiai ilgai būtų turėję ką apdainuoti.
  — Kai mane išlaisvino, ledi Ketlina privertė prisiekti, kad niekada nekelsiu ginklo nei prieš Starkus, nei prieš Tulius.
  — Kokia patogi priesaika, sere…
  Džeimio veidas apsiniaukė.
  — Vadini mane bailiu?
  — Ne. Tik sakau, kad tu luošys. — Juodoji Žuvis kilstelėjo galvą rodydamas į auksinę Džeimio plaštaką. — Abu žinome, kad su tuo prielipu kautis negali.
  — Anksčiau turėjau dvi rankas. — Ar sutiktum paaukoti gyvybę dėl išdidumo? — išgirdo jis kuždant vidinį balsą. — Kai kas tikriausiai pasakytų, kad luošys ir senis puikiausiai tinka dvikovai. Atleisk mane nuo priesaikos ledi Ketlinai ir suremsime kalavijus. Jei laimėsiu, Riveranas bus mūsų. Jei mane nužudysi, nutrauksime apsiaustį.
  Seras Brindenas vėl nusijuokė.
  — Nors ir labai norėčiau išmušti tau iš rankų tą auksinį kalaviją ir išpjauti tavo juodą širdį, tavo pažadai beverčiai. Iš tavo mirties man jokios naudos, nors ir malonu būtų tave nužudyti. Bet dėl to nerizikuosiu savo gyvybe… kad ir koks menkas būtų tas pavojus.
  Laimė, kad Džeimis neturėjo kalavijo; kitaip tikrai būtų išsitraukęs jį iš makštų, ir jei jo nebūtų patiesęs seras Brindenas, tai tikrai būtų padarę ant dantytų pilies sienų stovintys arbaletininkai.
  — Ar apskritai galėčiau pasiūlyti sąlygas, su kuriomis sutiktum? — paklausė jis Juodosios Žuvies.
  — Tu? — gūžtelėjo seras Brindenas. — Ne.
  — Kodėl tuomet atjojai su manimi susitikti?
  — Apsiaustam baisiai nuobodu. Norėjau pamatyti tą tavo rankos bigę ir išgirsti, kaip sugalvojai teisintis dėl savo naujausių baisių nusikaltimų.
  Tie pasiteisinimai buvo menkesni, nei tikėjausi. Tu visada mane nuvili, Karalžudy.
  Juodoji Žuvis apsuko kumelę ir nujojo į Riverano pilį. Pakeliamosios grotos staiga ėmė leistis ir geležiniai smaigai sulindo giliai į dumbliną žemę.
  Džeimis taip pat apsuko Garbę, mat jo laukė ilgas grįžimas į Lanisterių vadovaujamą apsiausties stovyklą. Jis jautėsi stebimas: nuo dantytų pilies sienų į jį žiūrėjo Tūlių kariai, iš kito upės kranto jį žvilgsniais lydėjo Frėjai. Jeigu jie ne akli, tai matė, kad Juodoji Žuvis išdidžiai atmetė mano sąlygas. Buvo aišku, kad jam teks pilį šturmuoti. Argi Karalžudžiui svarbu, kad sulaužys dar vieną priesaiką? Tik užsitrauks didesnę nešlovę. Džeimis nusprendė būti pirmas karys, užlipęs ant Riverano gynybinės sienos. Ir su šia auksine ranka greičiausiai būsiu pirmas, kuris nukautas nuo jos nukris.
  Džeimiui grįžus į stovyklą, Mažasis Lu palaikė vadeles, o Pekas padavė ranką ir padėjo nusėsti iš balno. Ar jie mano, jog esu toks luošas, kad negaliu pats nulipti nuo žirgo?
  — Kaip sekėsi, milorde? — pasiteiravo jo pusbrolis, seras Daivenas.
  — Į mano žirgo pasturgalį niekas strėlės neįsegė. O šiaip sekėsi nė kiek ne geriau nei serui Raimanui. — Džeimis nepatenkintas vyptelėjo. — Ką gi, dabar teks pasirūpinti, kad Raudonosios Šakos vandenys būtų dar raudonesni. — Pats būsi dėl to kaltas, Juodoji Žuvie. Nepalikai man kitos išeities. — Sušaukite karo tarybą. Pakvieskite serą Adamą, Stipruolį Šerną, Forlėjų Presterį, tuos mūsų upių lordus ir… mūsų bičiulius Frėjus. Serą Raimaną, lordą Emoną ir kitus, kurie norės ateiti.
  Jie susirinko greitai. Lordas Paiperis ir abu lordai Vensai atėjo kalbėti už atgailaujančius Trišakio lordus, kurių ištikimybė netrukus turėjo būti išmėginta. Vakarams atstovavo seras Daivenas, Stipruolis Šernas, Adamas Marbrandas ir Forlėjus Presteris. Prie jų prisidėjo ir lordas Emonas Frėjus su žmona. Ledi Džena atsisėdo į krėslą nuvėrusi visus tokiu žvilgsniu, kad nė vienam iš vyrų nekilo klausimas, ar ji turi teisę čia būti. Niekas ir neprieštaravo. Frėjai atsiuntė serą Valderį Riversą, vadinamą Pavainikiu, ir vyriausią sero Raimano sūnų Edviną — liekną išblyškusį jaunuolį atsikišusia nosimi ir ilgais tiesiais plaukais. Po mėlynu ėriuko vilnos apsiaustu Edvinas vilkėjo puikiai išdirbtos, pilkos odos švarką, papuoštą įspaustais raitytais raštais.
  — Aš kalbėsiu Frėjų giminės vardu, — pareiškė jis. — Mano tėvas šįryt prastai jaučiasi.
  Seras Daivėnas prunkštelėjo.
  — Ar jis girtas, ar tik pagiriojasi nuo vakar vakare išplempto vyno? — Edvino lūpos buvo siauros ir kietai sučiauptos kaip šykštuolio.
  — Lorde Džeimi, — užsigavęs paklausė jis, — ar privalau kęsti šias nemandagias pastabas?
  — Tai tiesa? — savo ruožtu pasiteiravo Džeimis. — Tavo tėvas girtas?
  Kietai sučiaupęs lūpas, Frėjus dėbtelėjo į serą Iliną Peiną, stovintį prie palapinės atvarto, apsivilkusį parūdijusius šarvinius marškinius, su kalavijo rankena, kyšančia virš lieso jo peties.
  — Jis… Mano tėvo silpnas skrandis, milorde. Raudonasis vynas padeda virškinti.
  — Jis tikriausiai virškina mamutą, — vėl įsiterpė seras Daivenas.
  Stipruolis Šernas nusijuokė, o ledi Džena tyliai sukikeno.
  — Gana, — sudraudė visus Džeimis. — Turime paimti pilį. — Kai karo tarybai vadovaudavo jo tėvas, jis pirmiausia leisdavo kalbėti savo kapitonams. Džeimis nutarė elgtis taip pat. — Ką toliau darysime?
  — Pradžiai — pakarkime Edmurą Tūlį, — pasiūlė lordas Emonas Frėjus. — Tuomet seras Brindenas įsitikins, kad mūsų žodžiai ne tušti. Jei nusiųstume sero Edmuro galvą jo dėdei, galbūt tai paskatintų jį pasiduoti.
  — Brindeno Juodosios Žuvies taip paprastai nepalauši. — Karilo Venso, Keliautojo Prieglobsčio lordo, žvilgsnis atrodė paniuręs. Geroką dalį jo kaklo ir vieną veido pusę dengė rausvai rusvas apgamas. — Net tikram broliui nepavyko priversti jo vesti.
  Seras Daivenas papurtė gauruotą galvą.
  — Turime šturmuoti sienas, kaip iš pat pradžių ir sakiau. Apsiausties bokštų, kopėčių ir tarano vartams išlaužti — štai ko mums reikės.
  — Šturmui vadovausiu aš, — pareiškė Stipruolis Šernas. — Pasirūpinsiu, kad žuvis pajustų plieno skonį ir ugnies karštį.
  — Tai mano pilies sienos, — šoko prieštarauti lordas Emonas, — tad laušite ne kieno kito, o mano vartus. — Jis vėl išsitraukė iš rankovės pergamento ritinėlį. — Pats karalius Tomenas atidavė man…
  — Tavo raštą jau visi matėme, dėde, — pertraukė jį Edvinas Frėjus. — Kodėl tau dabar nenuėjus ir nepamosavus juo prieš nosį Juodajai Žuviai?
  — Sienų šturmas pareikalaus daug aukų, — prabilo Adamas Marbrandas. — Siūlau palaukti tamsios nakties, kai nešvies mėnesiena, susodinti keliolika rinktinių vyrų į valtį, skudurais apvynioti irklus ir liepti jiems persikelti į kitą upės krantą. Jie perlips apsauginę sieną, naudodamiesi virvėmis ir kobiniais, ir atidarys pilies vartus iš vidaus. Jei karo tarybos nariai nori, pats jiems vadovausiu.
  — Tai kvailystė, — paprieštaravo pavainikis, Valderis Riversas. — Seras Brindenas — ne iš tų, kuriuos apgausi tokiomis gudrybėmis.
  — Taip, Juodoji Žuvis — rimta kliūtis, — pritarė Edvinas Frėjus. Bet jo šalmo viršų puošia juodas upėtakis ir šis vyras nesunkiai matomas iš tolo. Siūlau pristumti lankininkų pilnus apsiausties bokštus arčiau gynybinių sienų ir suvaidinti, kad puolame vartus. Tada seras Brindenas su savo šalmu neturės kitos išeities, tik lipti ant dantytos sienos viršaus. O mes liepkime, kad kiekvienas šaulys išteptų strėlių antgalius savo išmatomis ir taikytųsi į upėtakį ant šalmo viršaus. Kai nukausime serą Brindeną, Riveranas bus mūsų.
  — Mano, — pataisė jį lordas Emonas. — Riveranas priklauso man.
  Lordas Karilas taip suirzo, kad net jo apgamas patamsėjo.
  — Lankininkų išmatos — tai tavo indėlis į šturmą, Edvinai? Neabejoju, kad jos — mirtini nuodai.
  — Juodoji Žuvis nusipelno garbingesnės mirties, ir aš tuo pasirūpinsiu. — Stipruolis Šernas kumščiu trinktelėjo į stalą. — Iškviesiu jį į dvikovą. Nesvarbu, ar kausimės kuokomis, ar kirviais, ar ilgaisiais kalavijais. Aš tą senį sudorosiu.
  — Kodėl jis turėtų teiktis priimti tavo iššūkį, sere? — paklausė seras Forlėjus Presteris. — Kokia jam nauda iš tokios dvikovos? Ar, jei jis nugalės, nutrauksime apsiaustį? Nemanau. Ir jis taip nemano. Dvikova nieko neišspręs.
  — Brindeną Tūlį pažįstu nuo tų laikų, kai abu tarnavome ginklanešiais pas lordą Darį, — tarė Norbertas Vensas, Atrantos lordas. — Gal milordai bus tokie malonūs ir leis man nueiti su juo pasikalbėti? Pamėginti serą Brindeną įtikinti, kad jo padėtis — visiškai beviltiška?
  — Jis ir dabar puikiausiai tai supranta, — numojo ranka lordas Paiperis. Tai buvo žemo ūgio, apkūnus, šleivakojis vyras vešliais rudais plaukais, vieno iš Džeimio ginklanešių tėvas; Lu buvo kaip iš akies trauktas tėvas. — Po galais, tas žmogus nėra kvailys, Norbertai. Jis turi akis ir… per daug sveiko proto, kad pasiduotų tokiems kaip jie. — Ir lordas Paiperis energingai mostelėjo link Edvino Frėjaus ir Valderio Riverso.
  Edvinas pyktelėjo.
  — Jei lordas Paiperis nori pasakyti, kad…
  — Aš nieko nenoriu pasakyti, Frėjau. Tiesiai sakau, ką manau, kaip ir dera garbingam vyrui. Bet ką tu išmanai apie dorų vyrų elgesį? Tu klastinga, meluojanti žebenkštis, kaip ir visi tavo giminaičiai. Jau greičiau išgersiu pintą myžalo, nei patikėsiu Frėjaus žodžiu. — Jis pasilenkęs užsikvempė ant stalo. — Sakyk, kur Markas? Ką padarėte mano sūnui? Kruvinosiose jūsų vestuvėse jis buvo svečias.
  — Jis yra ir liks mūsų garbės svečiu, — atsakė Edvinas, — kol neįrodysi savo ištikimybės jo malonybei, karaliui Tomenui.
  — Kartu su Marku į Dvynius atjojo ir penki riteriai ir dvidešimt sunkiai ginkluotų raitelių, — vėl prabilo Paiperis. — Ar jie — taip pat jūsų svečiai, Frėjau?
  — Kai kurie riteriai — galbūt. Kiti gavo, ko buvo nusipelnę. Geriau prikąsk savo išdavikišką liežuvį, Paiperi, nebent nori, kad grąžintume tavo įpėdinį sukapotą į gabalus.
  Mano tėvo vadovaujami karo tarybos posėdžiai vykdavo kitaip, dingtelėjo Džeimiui, kai Paiperis staiga pašoko ant kojų.
  — Pakartok tai su kalaviju rankoje, Frėjau, — įsiutęs sušnypštė storulis. — O gal moki kautis tik svaidydamas išmatas?
  Liesas Frėjaus veidas išbalo kaip drobė. Nuo stalo pakilo ir šalia jo sėdėjęs Valderis Riversas.
  — Edvinas nėra karys, bet… aš puikiai valdau kalaviją, Paiperi. Jei nori darką nors pridurti, eime į lauką, galėsi sakyti, ką nori.
  — Čia karo tarybos posėdis, o ne karas, — priminė vyrams Džeimis. — Abu sėskitės. — Nė vienas iš vyrų nekrustelėjo. — Tuoj pat!
  Valderis Riversas atsisėdo. Įbauginti lordą Paiperį buvo sunkiau. Tyliai nusikeikęs, jis išėjo iš palapinės.
  — Ar man pasiųsti vyrus, kad jį parvilktų, milorde? — paklausė Džeimio seras Daivenas.
  — Pasiųsk serą Iliną, — patarė Edvinas Frėjus. — Mums reikia tik jo galvos.
  Tada į Džeimį kreipėsi Kardas Vensas:
  — Lordas Paiperis taip kalbėjo prislėgtas sielvarto. Markas — jo vyriausias sūnus. O visi riteriai, kurie lydėjo jį į Dvynius, yra jo sūnėnai ir Marko pusbroliai.
  — Turbūt norėjai pasakyti „išdavikai ir maištininkai“? — vėl įsiterpė Edvinas Frėjus.
  Džeimis rūsčiai į jį dėbtelėjo.
  — Ir Dvyniai ėjo išvien su Jaunuoju Vilku, — priminė jis Frėjams. — O paskui jį išdavėte. Tad esate dukart klastingesnį už Paiperį. — Jam patiko matyti, kaip Edvino veide švietusi niekinama šypsena gęsta ir visiškai išnyksta. Šiandien patarimų prisiklausiau pakankamai, nusprendė Džeimis. — Pasitarimas baigtas. Deramai pasiruoškite, milordai. Rytoj auštant šturmuosime pilį.
  Pučiant šiaurės vėjui, lordai vienas po kito išėjo iš palapinės. Džeimis užuodė smarvę, sklindančią iš kitame Akmenvarčio krante įkurtos Frėjų stovyklos. Tame pačiame krante, ant aukštų pilkų kartuvių, su virve ant kaklo vienišas stovėjo Edmuras Tūlis.
  Džeimio teta iš palapinės išėjo paskutinė, o jai įkandin žengė ir jos vyras.
  — Lorde sūnėne, — protestavo Emonas, — mano rezidencija… Neturėtum jos šturmuoti. — Susijaudinęs jis nurijo seiles ir jo Adomo obuolys pasislinko aukštyn, o paskui vėl nusileido. — Neturi teisės. Aš tau draudžiu. — Jis vėl kramtė rūgštlapį. Seilės jo lūpų kampučiuose buvo rausvos. — Pilis priklauso man, turiu tai patvirtinantį dokumentą. Pasirašytą karaliaus, mažojo Tomeno. Esu teisėtas Riverano lordas ir…
  — Kol Edmuras Tūlis gyvas, joks jis lordas, — pertraukė vyrą ledi Džena. — Žinau, jo galvoje košės nedaug ir jo širdis minkšta, bet tas žmogus vis dar gyvas ir pavojingas. Kaip ketini tvarkyti šį reikalą, Džeimi?
  Pavojingas Juodoji Žuvis., o ne Edmuras.
  — Edmuro reikalą palik man. Sere Lailai, sere Ilinai. Prašyčiau eiti su manimi. Pats laikas man pačiam nueiti prie kartuvių.
  Akmenvartis buvo gilesnis ir sraunesnis už Raudonąją Šaką, o iki artimiausios brastos reikėjo keliauti ne vieną lygą link upės aukštupio. Džeimiui su savo vyrais atėjus prie upės, keltas su Valderiu Riversu ir Edvinu Frėjumi buvo ką tik išplaukęs. Belaukiant, kol jis grįš, Džeimis paaiškino, ko iš jų nori. Seras Ilinas nusispjovė į upės vandenį.
  Jiems visiems trims išlipus iš kelto šiauriniame krante, girta paskui stovyklą sekanti kekšė pasisiūlė pamaloninti Stipruolį Šerną burna.
  — Geriau suteik tą malonumą mano bičiuliui, — atsakė seras Lailas ir stumtelėjo ją prie sero Ilino.
  Kekšė juokdamasi žengė prie Peino, ketindama jį pabučiuoti, bet, pamačiusi jo žvilgsnį, kaipmat pasitraukė.
  Tarp laužaviečių vingiuojantys takai buvo dumblini, nusėti arkliašūdžiais, išklampoti žirgų ir žmonių. Kur tik žvelgė, visur — ant skydų ir pilkų vėliavų — Džeimis matė Frėjų giminės ženklą — mėlynus bokštus dvynius, ir menkesnių, Perkėlai prisiekusių giminių ženklus: Erenfordų garnį, Heigų šakes, lordo Čarltono amalo šakeles. Karalžudžio apsilankymas stovykloje neliko nepastebėtas. Iš pintinės paršelius pardavinėjanti senė liovėsi derėtis ir įsistebeilijo į Džeimį, riteris, kurio veidas jam buvo lyg ir kažkur matytas, priklaupė, o du ginkluoti raiteliai, šlapinęsi į griovį, atsisuko ir apčiurškė vienas kitą. „Sere Džeimi!“ — kažkas šūktelėjo, bet jis nužingsniavo neatsigręždamas. Aplink jį šmėsčiojo veidai vyrų, kuriuos Kuždesių miške jis kaip įmanydamas stengėsi nužudyti, — mat tuomet Frėjai dar kovėsi po didvilkiu paženklintomis Robo Starko vėliavomis. Auksinė jo ranka buvo nuleista ir Džeimis jautė jos sunkumą.
  Erdvi, stačiakampė Raimano Frėjaus palapinė buvo didžiausia visoje stovykloje; jos pilkos sienos buvo susiūtos iš audeklo gabalų ir priminė mūrą, o dvi smailios viršūnės simbolizavo Dvynių bokštus. Seras Raimanas buvo sveikas kaip ridikas ir… linksminosi. Iš palapinės sklido girtos moters juokas, arfos garsai ir dainiaus balsas. Su tavimi viską išsiaiškinsiu vėliau, sere, pagalvojo Džeimis. Prie kuklios savo palapinės stovėjo Valderis Riversas ir šnekėjosi su dviem sunkiai ginkluotais riteriais. Ant jo skydo puikavosi Frėjų giminės ženklas, tik spalvos buvo sukeistos vietomis ir per bokštus ėjo grėsminga raudona juosta. Pamatęs Džeimį, pavainikis suraukė antakius. Tokio šalto ir įtaraus žvilgsnio, rodos, dar nesu matęs. Riversas pavojingesnis už bet kurį iš savo kilmingųjų brolių.
  Kartuvės stovėjo iškilusios dešimt pėdų nuo žemės. Laiptų apačioje sargybą ėjo du ietininkai.
  — Negali lipti laiptais, neturėdamas sero Raimano leidimo, — tarė vienas iš jų Džeimiui.
  — Štai mano leidimas. — Džeimis pirštu patapšnojo savo kalavijo rankeną. — Tik nežinia, ar man teks peržengti per judviejų lavonus?
  Ietininkai žingtelėjo į šalis.
  Kartuvėse stovintis Riveranct lordas spoksojo į kilnojamuosius laiptus sau po kojomis. Jo pėdos buvo įjuodusios, aplipusios purvu, kojos nuogos. Edmuras vilkėjo nešvarią šilkinę tuniką, išmargintą raudonais ir mėlynais Tūlių dryžiais, o jam ant kaklo buvo užnerta kanapinė virvė. Išgirdęs Džeimio žingsnius, jis pakėlė galvą ir apsilaižė sausas, suskeldėjusias lūpas.
  — Karalžudy… — Paskui, pamatęs serą Iliną, jis išpūtė akis. — Kalavijas geriau už virvę. Pirmyn, Peinai.
  — Sere Ilinai, — kreipėsi į jį Džeimis, — girdėjai, ką pasakė lordas Tūlis? Prie darbo, Peinai.
  Tylusis riteris abiem rankomis suspaudė savo didįjį kalaviją. Ginklas buvo ilgas ir sunkus, be to, aštrus, kaip ir dera kalavijui plieno ašmenimis. Suskeldėjusios Edmuro lūpos ėmė be garso krutėti. Serui Ilinui užsimojus, jis užsimerkė. Peinas pasiruošė kirsti iš visų jėgų.
  — Ne! Liaukitės. NE! — Vos atgaudamas kvapą atbėgo Edvinas Frėjus. — Ateina mano tėvas. Jis skuba kiek galėdamas. Džeimi, tu privalai…
  — Man labiau patiktų, jei kreiptumeis į mane „milorde“, Frėjau, — nutraukė jį Džeimis. — Ir, kai kalbi su manimi, žodžio „privalai“ geriau nevartok.
  Tapsėdamas laiptais, ant kartuvių drauge su šviesiaplauke kekše, girta kaip ir jis, užlipo seras Raimanas. Merginos suknelė buvo suvarstoma iš priekio, bet iki bambos raištelius kažkas buvo atrišęs, tad jos krūtys virto lauk. Jos buvo didelės ir sunkios, speneliai — rudi ir ilgi. Jai ant galvos, nors ir gerokai pakrypęs, buvo uždėtas iš bronzos nukaldintas vainikas, išraižytas runomis ir apjuostas mažais juodais kalavijais. Pamačiusi Džeimį, kekšė nusijuokė.
  — Po septyniais pragarais, kas jis?
  — Karaliaus sargybos lordas vadas, — šaltai, bet mandagiai prisistatė Džeimis. — To paties norėčiau paklausti ir tavęs, miledi.
  — Ledi? Aš ne ledi. Aš — karalienė.
  — Tai išgirdusi, mano sesuo nustebtų.
  — Lordas Raimanas savo rankomis uždėjo man karūną. — Ji gundomai pajudino plačius klubus. — Aš — kekšių karalienė.
  Ne, pagalvojo Džeimis, šis titulas taip pat priklauso mano mielai sesei.
  Seras Raimanas pagaliau atitoko.
  — Užsičiaupk, šliundra, lordas Džeimis visai nenori klausytis kažkokios kekšės paistalų.
  Šis Frėjus buvo kresnas vyras plačiu veidu, mažomis akimis, be to, su keliomis putliomis pagurklio klostėmis. Jam iš burnos sklido vyno ir svogūnų tvaikas.
  — Daliji karūnas, sere Raimanai? — tyliai tarstelėjo Džeimis. — Kaip kvaila… Taip pat kvaila, kaip ir šis tyčiojimasis iš lordo Edmuro.
  — Aš Juodąją Žuvį įspėjau. Sakiau jam, kad, jei neatiduos pilies, Edmuras mirs. Pastačiau šias kartuves, nes norėjau jiems parodyti, kad seras Raimanas Frėjus netuščiažodžiauja. Prie Sigardo mano sūnus Valderis taip pat pasielgė su Patriku Molisteriu ir lordas Džeisonas pasidavė, bet… Juodoji Žuvis visai neturi širdies. Jis mūsų siūlymą atmetė, taigi…
  — …tu pakorei lordą Edmurą?
  Seras Raimanas išraudo.
  — Mano lordas senelis… Jei pakarsime šį vyrą, neturėsime įkaito, sere. Ar apie tai nepagalvojai?
  — Tik kvailys svaidosi grasinimais, kurių nėra kaip įgyvendinti. Jei pagrasinčiau išmalti tau snukį, jei neužsičiaupsi, o tu vis tiek drįstum prabilti, kaip manai, ką daryčiau?
  — Sere, tu nesupranti…
  Ir Džeimis jam trenkė. Tai tebuvo atsainus smūgis auksine plaštaka, bet toks stiprus, kad seras Raimanas žingtelėjo atatupstas ir vėl atsidūrė kekšės glėbyje.
  — Tavo galva aptekusi taukais, sere Raimanai, o kaklas taip pat neplonas. Sere Ilinai, kaip manai, kelių kirčių tau prireiktų nuręsti tokiai galvai?
  Seras Ilinas iškėlė vieną pirštą sau prie nosies.
  Džeimis nusijuokė.
  — Tu pagyrūnas. Aš sakau, kad reikėtų trijų.
  Raimanas Frėjus puolė ant kelių.
  — Aš nieko nepadariau…
  — …tik gėrei ir dulkinaisi su kekšėmis. Žinau.
  — Esu Perkėlos įpėdinis. Tu negali…
  — Įspėjau tave, kad neaušintum burnos. — Džeimis matė, kad seras Raimanas išbalo kaip drobė. Girtuoklis, kvailys ir bailys. Būtų gerai, kad lordas Valderis gyventų ilgiau už jį, kitaip Frėjų giminei galas. — Tu laisvas, sere.
  — Laisvas?
  — Juk girdėjai. Keliauk iš čia.
  — Bet… kur man keliauti?
  — Į pragarą arba namo — kur tau labiau patinka. Tik žiūrėk, kad saulei patekėjus stovykloje tavęs nebūtų nė kvapo. Gali kartu pasiimti ir kekšių karalienę, tik jos karūną palik. — Tada Džeimis kreipėsi į sero Raimano sūnų: — Edvinai, iš tėvo perimsi vadovavimą saviškiams. Ir pasistenk nebūti toks kvailas kaip tavo tėvas.
  — Tai tikrai nebus sunku, milorde.
  — Nusiųskite žinią lordui Valderiui. Karalius reikalauja atiduoti visus belaisvius. — Džeimis mostelėjo auksine plaštaka. — Sere Lailai, atvesk jį!
  Vos tik sero Ilino kalavijo ašmenys nukirto virvę, Edmuras Tūlis kniūbsčias susmuko ant kilnojamųjų kartuvių laiptų. Pėdos ilgumo virvės galas vis dar tabalavo, mat kilpos nuo kaklo jam niekas taip ir nenuėmė. Stipruolis Šernas stvėrė tą galą ir, smarkiai trūktelėjęs, privertė Edmurą atsistoti.
  — Žuvis ant pavadžio, — prunkštelėjo jis. — Nieko panašaus dar nebuvau matęs.
  Frėjai pasitraukė ir leido jiems praeiti. Žemai prie kartuvių susirinko minia smalsuolių, tarp kurių buvo būrelis ir pusplikių, ir beveik apsirengusių paskui stovyklą sekančių kekšių. Džeimis atkreipė dėmesį į arfą laikantį vyrą.
  — Ei, tu. Dainiau. Eik su manimi.
  Vyras nukėlė skrybėlę.
  — Kaip milordas įsakys…
  Jiems grįžtant prie kelto ir sero Raimano dainiui sekant iš paskos, niekas nepratarė nė žodžio. Bet kai keltas atsistūmė nuo upės kranto ir ėmė plaukti link pietinės Akmenvarčio pakrantės, Edmuras Tūlis čiupo Džeimį už rankos.
  — Bet… kodėl?
  Lanisteriai skolingi nelieka, pagalvojo Džeimis, o tu — vienintelė man likusi moneta.
  — Manyk, jog tai mano vestuvinė dovana.
  Edmuras nepatikliai jį nužvelgė.
  — Vestuvinė… dovana?
  — Girdėjau, gavai gražią žmoną. Matyt, ji tikrai graži, jei sugulei su ja, kol buvo žudoma tavo sesuo ir tavo karalius…
  — Aš nežinojau. — Edmuras apsilaižė suskirdusias lūpas. — Už miegamojo durų griežė smuikininkai…
  — Be to, tavo dėmesį blaškė ir ledi Roslina.
  — Ji… Lordas Valderis ir visa giminė privertė Rosliną taip pasielgti. Ji nenorėjo… Verkė… O aš maniau, kad…
  — …kad verkia matydama tavo stačią kotą? Na taip, neabejoju, kad toks vaizdas gali pravirkdyti moterį.
  — Ji laukiasi mano vaiko.
  Ne, tarė sau Džeimis, jos pilve auga tavo mirtis. Grįžęs į palapinę, Džeimis atleido Stipruolį Šerną ir serą Iliną, o dainiui liepė pasilikti.
  — Netrukus man gali prireikti dainos, — pasakė jis tam vyrui. — Lu, pašildyk vandens, mano svečiui reikia išsimaudyti. Pija, paieškok švarių drabužių. Tik žiūrėk, kad ant jų nebūtų liūto ženklo. Pekai, atnešk lordui Tuliui vyno. Ar tu alkanas, milorde?
  Edmuras linktelėjo, bet jo akyse vis dar atsispindėjo nepasitikėjimas.
  Kol Tūlis maudėsi, Džeimis įsitaisė ant kėdės. Edmuras buvo toks apskretęs, kad purvas nuo jo kūno, rodės, kyla pilkais tumulais.
  — Kai pavalgysi, mano vyrai palydės tave į Riverano pilį. Kas bus paskui, spręsti tau.
  — Ką nori tuo pasakyti?
  — Tavo dėdė jau senas. Tiesa, jis narsus vyras, bet geriausi jo gyvenimo metai jau praeityje. Jis neturi jaunos žmonos, kuri jo gedėtų, neturi vaikų, kuriuos privalėtų ginti. Juodajai Žuviai beliko tikėtis garbingai numirti, bet tu… tau, Edmurai, dar viskas prieš akis. Be to, tu esi teisėtas Tūlių giminės lordas, o ne jis. Tavo dėdė elgsis taip, kaip norėsi. Dabar Riverano likimas tavo rankose.
  Edmuras įsistebeilijo į Džeimį.
  — Riverano likimas…
  — Atiduok mums pilį ir niekas nežus. Tavo prasčiokai galės arba eiti, kur panorėję, arba pasilikti ir tarnauti lordui Emonui. Serui Brindenui ir visiems pilies įgulos vyrams, kurie norės likti su juo, bus leista įstoti į Nakties sargybą. Taip pat ir tau, jei tik… tau patinka Siena. Arba gali keliauti į Kasterlių Uolą kaip mano belaisvis ir naudotis visais patogumais bei pagarba, kuri priklauso tokiam kilmingam belaisviui kaip tu. Jei nori, atsiųsiu pas tave ir žmoną. Jei gims berniukas, paaugęs jis tarnaus Lanisteriams kaip pažas ir ginklanešys, o kai bus pakeltas į riterius, duosime jam žemių. Jei Roslina pagimdys tau dukterį, pasirūpinsiu, kad, sulaukusi tekamojo amžiaus, gautų gerą kraitį. Kai karas baigsis, tu, davęs garbės žodį, galėtum būti net paleistas į laisvę. Tau tik reikia atiduoti mums šią pilį.
  Edmuras ištraukė rankas iš kubilo, iškėlė jas ir žiūrėjo į tarp pirštų tekantį vandenį.
  — O jei nepasiduosiu?
  Kodėl verti mane ištarti tuos žodžius? Prie palapinės atvarto stovėjo Pija su glėbiu drabužių. Ginklanešiai ir dainius taip pat klausėsi, ką jis šneka. Tegul girdi, tarė sau Džeimis, tegul visas pasaulis išgirsta. Dabar jau nesvarbu. Jis prisivertė nusišypsoti.
  — Matai, kokia gausi mūsų kariuomenė, Edmurai. Matai kopėčias, bokštus, svaidykles ir taranus. Jei duosiu įsakymą, mano pusbrolis įveiks apsauginį griovį ir išlauš vartus. Žus šimtai vyrų, daugiausia jūsiškių. Pirmosiose mūsų kariuomenės gretose stovės buvę tavo vėliavininkai, tad dieną pradėsi žudydamas tėvus ir brolius tų vyrų, kurie padėjo už tave galvas Dvyniuose. Antroji puolančiųjų banga bus Frėjai, jų turiu per akis. Mano vakariečiai prie pilies sienų pasirodys tik tuomet, kai tavo lankininkai pristigs strėlių, o tavo riteriai bus tokie nuvargę, kad sunkiai bepakeis kalaviją. Paėmę pilį, visus, kuriuos rasime jos kieme, nužudysime. Tavo gyvulių bandos bus išskerstos, dievų giraitė iškirsta, tvirtovės ir bokštai sudeginti. Sugriausiu tavo pilies sienas ir pakreipsiu Akmenvarčio vagą, kad tekėtų per tuos griuvėsius. Kai baigsiu tvarkytis, niekas nežinos, kad čia kadaise stovėjo pilis. — Džeimis atsistojo. — Bet prieš tai tavo žmona galės pagimdyti. Tikriausiai norėsi pamatyti savo kūdikį? Kai gims, aš tau jį atsiųsiu. Švystelėsiu svaidykle.
  Kai Džeimis baigė kalbėti, įsiviešpatavo tyla. Edmuras sėdėjo maudynių kubile. Pija laikė drabužius prisispaudusi prie krūtų. Dainius veržė arfos stygą. Mažasis Lu gremžė kepalą sužiedėjusios duonos, norėdamas padaryti lėkštę, ir apsimetė, kad nieko negirdėjo. Švystelėsiu svaidykle, pakartojo sau Džeimis. Jei čia būtų buvusi teta, ar ir dabar būtų tvirtinusi, kad tikrasis Taivino sūnus — Tirionas?
  Pagaliau Edmuras Tūlis atitoko.
  — Galėčiau išlipti iš šio kubilo ir nužudyti tave ten, kur dabar stovi, Karalžudy.
  — Pamėgink. — Džeimis palaukė. Tada matydamas, jog Edmuras neskuba lipti iš vandens, pridūrė: — Paliksiu tave vieną gardžiuotis valgiu. Dainiau, kol mūsų svečias valgys, pagrok ir padainuok jam. Tikiuosi, žinai, kokią dainą traukti?
  — Tą apie lietų? O taip, milorde. Puikiai ją moku.
  Edmuras pažvelgė į dainių ir, rodos, tik dabar iš tiesų jį pamatė.
  — Ne. Tik ne jis… Veskite jį kuo toliau nuo manęs.
  — Kodėl? Tai tik daina, — gūžtelėjo Džeimis. — Negali būti, kad jo balsas toks prastas.

  # Sersėja

  Kiek Sersėja jį pažinojo, didysis meisteris Paišelis visuomet buvo senas, bet per pastarąsias tris naktis, rodos, paseno dar šimtu metų. Jis užtruko visą amžinybę, kol sulenkė girgždančius kelius ir prieš ją atsiklaupė, o kai jau klūpojo, negebėjo atsistoti tol, kol seras Osmundas netrūktelėjo jo už pakarpos ir nepakėlė.
  Sersėja varstė jį nepasitenkinimo kupinu žvilgsniu.
  — Lordas Kiburnas man pranešė, jog lordas Džailsas kosėdamas išleido paskutinį atodūsį.
  — Tai tiesa, tavo malonybe. Padariau, ką galėjau, kad jam būtų lengviau numirti.
  — Šit kaip? — Karalienė kreipėsi į ledi Meriveter: — Juk sakiau, kad Rosbis man reikalingas gyvas, ar ne?
  — Sakei, tavo malonybe.
  — Sere Osmundai, ar prisimeni tą pokalbį? Ką aš sakiau?
  — Liepei didžiajam meisteriui Paišeliui tą vyrą pagydyti, tavo malonybe. Visi tai girdėjome.
  Paišelis žioptelėjo ir vėl susičiaupė.
  — Tavo malonybė turi suprasti, kad dėl vargšo Rosbio padariau viską, kas buvo mano galioje.
  — Kaip ir dėl Džofrio? Kaip ir dėl jo tėvo, mano mylimo vyro? Robertas buvo stiprus kaip ir bet kuris kitas Septyniose Karalystėse gyvenantis vyras, bet tu leidai jam numirti nuo šerno padarytos žaizdos. Tiesa, mums nederėtų pamiršti ir Jono Arino! Neabejoju, kad būtum nužudęs ir Nedą Starką, jei būčiau tau leidusi ilgiau jį pasilikti. Sakyk, meisteri, ar Citadelėje išmokai grąžyti rankas ir teisintis?
  Išgirdęs piktus jos žodžius, senis krūptelėjo.
  — Niekas nebūtų galėjęs padaryti daugiau už mane, tavo malonybe. Ašaš visada ištikimai tarnavau.
  — Ir priartėjus mano tėvo kariuomenei patarei karaliui Eiriui atverti vartus? Ar tai tu vadini ištikima tarnyba?
  — Aš tik… Tik neteisingai įvertinau…
  — Ar tai buvo geras patarimas?
  — Tavo malonybė tikriausiai žino, kad…
  — Žinau tik viena: kai mano sūnus buvo apnuodytas, iš tavęs naudos buvo mažiau nei iš Mėnuliuko. Ir dar žinauy kad karaliaus iždui verkiant reikia aukso, o mūsų lordas iždininkas mirė.
  Senas kvailys nusitvėrė šios minties kaip paskutinio šiaudo.
  — Aš… sudarysiu sąrašą vyrų, tinkamų užimti lordo Džailso vietą taryboje.
  — Sąrašą… — didžiojo meisterio perdėtas pasitikėjimas savimi Sersėją pralinksmino. — Galiu įsivaizduoti, kokio sąrašo iš tavęs sulaukčiau. Jame būtų visokie žilabarzdžiai, godūs kvailiai ir Gartas Apkūnusis. — Ji sučiaupė lūpas. — Pastaruoju metu daug laiko praleidi ledi Mardžerės draugijoje.
  — Taip. Taip, aš… Karalienė Mardžerė labai prislėgta dėl sero Loro. Duodu jos malonybei vaistažolių užpilo ir… kitokių vaistinių gėrimų.
  — Neabejoju. Sakyk, ar tai mūsų jaunoji karalienė įsakė tau nužudyti lordą Džailsą?
  — Nu-nužudyti? — Didysis meisteris Paišelis išpūtė akis nelyginant apuokas. — Juk tavo malonybė netiki, kad… Dievai mato, jį pražudė kosulys, aš… Jos malonybė nebūtų galėjusi… ji niekada nelinkėjo lordui Džailsui blogo, tad kodėl karalienė Mardžerė būtų norėjusi, kad jis…
  — …mirtų? Ogi tam, kad į Tomeno tarybą galėtų įkišti dar vieną rožę. Tu aklas ar papirktas? Rosbis stovėjo jai skersai kelio, tad Mardžerė įstūmė jį į kapą. Pasinaudojusi tavo pataikavimu.
  — Tavo malonybe, prisiekiu, lordą Džailsą į kapus nuvarė kosulys. — Didžiojo meisterio Paišelio lūpos tirtėjo. — Aš visada buvau ištikimas karaliui, karalystei… Lanisteriams.
  Būtent tokia eilės tvarka?. Paišelio baimė buvo akivaizdi. Jis jau visai prisirpęs. Laikas spustelėti vaisių ir paragauti sulčių.
  — Jei esi toks ištikimas, kaip sakai, tai kodėl man meluoji? Nesivargink ir nemėgink gintis. Perdėtai rūpintis Mergele Mardžere ėmei dar prieš Lorui išvykstant į Drakono Uolą, tad daugiau gali nesekti man pasakų, girdi, tu tik nori paguosti mano sielvartaujančią marčią. Kodėl taip dažnai pradėjai lankytis Mergelių bokšte? Turbūt ne nuobodžių Mardžerės kalbų klausytis? O gal rėži sparną aplink tą jos septonę raupų išėstu veidu? Arba tuščiai leidi laiką su mažąja ledi Bulver? O gal šnipinėji mane, viską Mardžerei pranešinėji ir padedi jai regzti sąmokslus?
  — Aš… jai paklustu. Meisteris yra prisiekęs tarnauti…
  — Didysis meisteris prisiekia tarnauti karalystei.
  — Tavo malonybe, bet ji… ji ir yra karalienė.
  — Aš esu karalienė.
  — Norėjau pasakyti… kad ji yra karaliaus žmona ir…
  — Žinau, kas ji. Bet norėčiau sužinoti, kodėl jai reikia tavęs. Ar mano marti negaluoja?
  — Ar negaluoja?.. — Senis ėmė pešioti tai, ką dabar vadino barzda: kelis žilų šerių kuokštus, želiančius ant suvytusios, nukarusios ir rausvos pasmakrės odos. — Ne, nepasakyčiau, kad negaluoja, tavo malonybe. Daviau priesaiką ir negaliu atskleisti…
  — Juodosiose celėse duota priesaika tau menkai bepadės, — įspėjo senį Sersėja. — Klok tiesą arba liepsiu sukaustyti tave grandinėmis.
  Paišelis vėl puolė ant kelių.
  — Maldauju… Buvau ištikimas tavo tėvo tarnas ir padėjau tau sutvarkyti tą reikalą su Jonu Arinu. Požemiuose aš numirsiu, dar kartą viso to tikrai neištversiu.
  — Kodėl Mardžerė liepė tau ateiti?
  — Ji nori… ji… ji…
  — Klok tiesą!
  Paišelis susigūžė.
  — Ji nori mėnulio arbatos, — sušnabždėjo jis, — mėnulio arbatos, skirtos…
  — Žinau, kam skirta mėnulio arbata. — To man ir reikia. — Puiku. Stokis ant savo tirtančių kojų ir pamėgink prisiminti, ką reiškia būti vyru. — Paišelis pamėgino atsikelti, bet taip ilgai užtruko, kad Sersėja liepė Osmundui Ketlblekui vėl kilstelėti didįjį meisterį. — O dėl lordo Džailso… Neabejoju, kad Tėvas Danguje teis jį teisingai. Vaikų jis neturėjo, ar ne?
  — Savo vaikų neturėjo, tik globotinį…
  — …kurio gyslomis neteka lordo Džailso kraujas. — Į šią nemalonią aplinkybę Sersėja tik numojo ranka. — Džailsas žinojo, kaip mums reikia aukso. Ir, be abejonės, pasakė tau, jog visas savo žemes ir turtus palieka Tomenui.
  Rosbio auksas turėjo gerokai papildyti karaliaus iždą, o Rosbio žemes ir pilį Sersėja ketino atiduoti kuriam nors iš savų žmonių, atsidėkodama už ištikimybę. Galbūt lordui Votersui. Oranas jau buvo užsiminęs, kad jam reikia rezidencijos; be pilies ir žemių, jo lordo titulas buvo tik tuščia garbė be jokio turinio. Sersėja žinojo, kad jis buvo nusižiūrėjęs Drakono Uolą, bet per aukštai nusitaikė. Rosbis jam labiau tiko ir pagal kilmę, ir pagal užimamą padėtį.
  — Lordas Džailsas mylėjo jo malonybę visa širdimi, — tarė Paišelis, — bet… jo globotinis…
  — …žinoma, viską supras, kai išgirs tave kalbant apie paskutinę lordo Džailso valią. Eik ir sutvarkyk šį reikalą.
  — Kaip tavo malonybė įsakys…
  Skubėdamas išeiti, didysis meisteris Paišelis vos neužmynė ant savo drabužio skvernų.
  Jam išėjus, ledi Meriveter uždarė duris.
  — Mėnulio arbata, — tarė ji gręždamasi į karalienę. — Kokia ji paika. Kodėl Mardžerė taip elgiasi, kodėl taip rizikuoja?
  — Jaunoji karalienė turi poreikių, kurių Tomenas kol kas negali patenkinti. — Toks pavojus visuomet kildavo, kai suaugusi moteris ištekėdavo už vaiko. O juo labiau našlė. Tiesa, ji tvirtino, girdi, Renlis jos nepalietė, bet aš tuo netikiu. Mėnulio arbatą moterys gerdavo tik dėl vienos priežasties; mergelėms šio gėrimo apskritai nereikėjo. — Mano sūnus buvo išduotas. Mardžerė turi meilužį. Tai — karalystės išdavimas ir už jį baudžiama mirtimi. — Sersėjai beliko tikėtis, jog Meiso Tairelio motina, ta ragana raukšlėtu veidu, dar pagyvens ir sulauks teismo dienos. Primygtinai reikalaudama, kad Tomenas ir Mardžerė tuoj pat susituoktų, ledi Olena pasmerkė savo brangiausiąją rožę budelio kirviui. — Seras Ilinas Peinas išjojo kartu su Džeimiu. Rodos, man teks surasti kitą karaliaus budelį, kuris nuręs jai galvą.
  — Aš tai padarysiu, — atsainiai šypsodamasis pasisiūlė Osmundas Ketlblekas. — Mardžerės kaklas visai plonas. Gero aštraus kalavijo ašmenys pereitų per jį kaip per sviestą.
  — Gal ir taip, — tarė Tena, — bet viena Tairelių kariuomenė sutelkta prie Vėtrų Gūžtos, o kita — prie Mergelių Duburio. Jų kalavijai taip pat aštrūs.
  Aš tiesiog apsupta rožių. Tai Sersėją erzino. Jo dukters Sersėjai nereikėjo, bet vis dar reikėjo Meiso Tairelio. Bent jau tol, kol bus sutriuškintas Stanis. Tada man nebus reikalingas nei vienas, nei kitas. Tik… kaip atsikratyti dukters, neprarandant tėvo paramos?
  — Išdavystė yra išdavystė, — pareiškė Sersėja, — bet mums reikia įrodymo, rimtesnio už mėnulio arbatą. Jei bus įrodyta, kad Mardžerė buvo neištikima, net jos lordui tėvui teks ją pasmerkti, antraip pats užsitrauks gėdą.
  Ketlblekas krimstelėjo ūsų galiukus.
  — Turime užklupti juodu nusikaltimo vietoje.
  — Kaip? Kiburnas dieną naktį nenuleidžia nuo Mardžerės akių. Papirkau jos tarnus, bet tai, ką jie pasakoja, tėra smulkmenos. Nė vienas iš jų nėra matęs jos meilužio. Slapta besiklausantieji už durų girdi dainuojant, juokiantis, dalijantis gandais… Tik mums iš viso to jokios naudos.
  — Mardžerė pernelyg gudri, kad leistųsi taip lengvai sugaunama, — pasakė ledi Meriveter. — Už savo draugių ji kaip už pilies sienų. Jos kartu miega, padeda jai apsirengti, drauge su ja meldžiasi, skaito ir siuva. Kai nemedžioja sakalais ir nejodinėja, Mardžerė žaidžia „Paimk mano pilį“ su mažąja Alisana Bulver. Kai šalia jos yra vyrų, draugiją visuomet palaiko ir jos septonė arba pusseserės.
  — Bet kada nors ji atsiskiria nuo tų savo vištų, — pyktelėjo karalienė. Ir staiga jai dingtelėjo išganinga mintis. — Nebent tame žaidime dalyvauja ir jos kompanionės… galbūt ir ne visos, o tik kai kurios.
  — Pusseserės? — Šiais karalienės žodžiais suabejojo net Tena. — Jos visos trys jaunesnės ir naivesnės už Mardžerę.
  — Paleistuvės visuomet vilki baltus mergelių drabužius. Bet dėl to jų nuodėmės tik dar baisesnės. Jų vardai amžinai bus sutepti gėdos. — Staiga karalienei šovė gera mintis. — Tena, tavo lordas vyras yra mano teisėjas. Šiandien vakare mes visi trys turime kartu pavakarieniauti. — Sersėja norėjo veikti greitai, kol Mardžerei dar nešovė į gražią galvelę grįžti į Haigardeną arba plaukti į Drakono Uolą, kad galėtų rūpintis mirties patale gulinčiu sužeistu broliu. — Liepsiu virėjams iškepti mums šernienos. Ir, žinoma, mums reikės muzikos; ji padės virškinti valgį.
  Tena suprato karalienę iš pusės žodžio.
  — Taip, muzikos. Būtinai.
  — Eik, perduok šį kvietimą savo lordui vyrui ir pasirūpink, kad per vakarienę būtų dainius, — liepė jai Sersėja. — Sere Osmundai, tu pasilik. Dar turime daug ką aptarti. Be to, man reikės Kiburno.
  Gaila, bet paaiškėjo, kad virėjai šernienos neturi, o siųsti medžiotojų į mišką nebuvo laiko. Tad, užuot pataisę šernienos, virėjai paskerdė vieną iš pilyje laikomų kiaulių ir patiekė jiems kumpį, prismaigstytą gvazdikėlių ir kepant palaistytą medumi su džiovintomis uogomis. Sersėja norėjo ko kito, bet jai teko tenkintis tuo, ką gavo. Paskui jie valgė keptus obuolius su aštriu baltu sūriu. Ledi Tena gardžiavosi kiekvienu kąsniu. Tačiau to negalėjai pasakyti apie Ortoną Meriveterį, kurio apvalus veidas liko išblyškęs ir rūškanas nuo pat sultinio iki sūrio. Jis daug gėrė ir slapta vis žvilgčiojo į dainių.
  — Labai gaila, kad lordas Džailsas mirė, — pagaliau tarė Sersėja. — Ir vis dėlto drįstu sakyti, jog niekas iš mūsų nepasiges jo kosčiojimo.
  — Ne. Ne, manau, kad nepasiges.
  — Mums reikės naujo lordo iždininko. Jei Slėnyje padėtis būtų ramesnė, pakviesčiau grįžti Petirą Beilišą, bet… Svarstau, ar neišmėginti šiame poste sero Hario. Jis nebus prastesnis iždininkas už Džailsą ir… jis bent jau nekošti.
  — Seras Haris yra karaliaus ranka, — priminė karalienei Tena.
  Seras Haris yra įkaitas, be to, gana nevykęs.
  — Pats laikas, kad Tomeno ranka taptų ryžtingesnis vyras.
  Lordas Ortonas pakėlė akis nuo vyno taurės.
  — Ryžtingesnis. Žinoma. — Jis kiek padvejojo. — O kas juo taps?
  — Tu, milorde. Tu ryžtingas iš prigimties. Tavo senelis anksčiau užėmė mano tėvo vietą ir tarnavo karaliaus Eirio ranka. — Suprantama, Taiviną Lanisterį pakeisti Ouvenu Meriveteriu buvo tas pats, kaip karo žirgą pakeisti asilu, bet, kai Eiris jį paskyrė į šias pareigas, Ouvenas jau buvo sukriošęs senis — malonus, bet ne kažin ką galintis nuveikti. Jo vaikaitis buvo jaunesnis ir… Na, jo žmona labai valinga. Sersėjai buvo gaila, jog karaliaus ranka negali tapti Tena. Ji buvo bent tris kartus apsukresnė už savo vyrą ir gerokai linksmesnių plaučių. Tačiau ji buvo moteris ir dar myrietė, todėl karalienei teko tenkintis Ortonu. — Esu tikra, kad tarnausi geriau už serą Harį. — Net mano naktipuodžio turinys vertingesnis už sero Hario tarnybą. — Ar sutinki?
  — Na… Taip, žinoma. Man didelė garbė, tavo malonybe.
  Didesnė, nei nusipelnai.
  — Puikiai tarnavai man kaip teisėjas, milorde. Ir dar tarnausi šiais… sunkiais laikais. — Pamačiusi, kad Meriveteris jos užuominą suprato, karalienė nusisuko ir nusišypsojo dainiui. — Tu taip pat nusipelnei atlygio už visas dainas, padainuotas mums vakarieniaujant. Dievai dosniai tave apdovanojo.
  Dainius nusilenkė.
  — Tavo malonybė man labai gera.
  — Ne gera, — papurtė galvą Sersėja, — o tik teisinga. Tena sako, kad tave vadina Mėlynuoju Bardu.
  — Taip, tavo malonybe.
  Dainius avėjo aulinius minkštos, mėlynai dažytos veršiuko odos batus, mūvėjo puikias mėlynos vilnos kelnes. Jo vilkima tunika buvo šviesiai mėlyna, šilkinė, papuošta skersine blizgančia mėlyno atlaso juosta. Jis net plaukus buvo nusidažęs mėlynai, kaip įprasta tirošiams. Ilgos jo garbanos krito ant pečių ir kvepėjo lyg ištrinktos rožių vandenyje. Žinoma, mėlynų rožių. Bent jau jo dantys balti. Dainiaus dantys buvo gražūs ir visiškai tiesūs.
  — Kito vardo neturi?
  Vaikinui raustelėjo skruostai.
  — Vaikystėje mane vadino Votu. Artojui tai — geras vardas, bet dainiui nelabai tinkamas.
  Mėlynojo Bardo akys buvo tokios pat spalvos kaip ir Roberto. Jau vien dėl to Sersėja negalėjo to vaikino pakęsti.
  — Nesunku suprasti, kodėl esi ledi Mardžerės numylėtinis.
  — Jos malonybė labai gera. Ji sako, kad aš jai teikiu malonumą.
  — Ak, nė kiek neabejoju. Ar galiu apžiūrėti tavo liutnią?
  — Jei tavo malonybė pageidauja…
  Po mandagiais žodžiais slėpėsi nelabai padori užuomina, bet vaikinas vis tiek padavė jai liutnią. Mat buvo tarnas ir negalėjo nepaisyti karalienės įsakymo.
  Sersėja užgavo stygą ir jai suskambus nusišypsojo.
  — Šis garsas malonus ir liūdnas kaip meilė. Sakyk, Votai… kada pirmą kartą sugulei su Mardžere: prieš jai ištekant už mano sūnaus ar po vestuvių?
  Kelias akimirkas dainius, rodos, nesuprato. O pagaliau suvokęs, apie ką karalienė kalba, išpūtė akis.
  — Tavo malonybę kažkas suklaidino. Prisiekiu, aš niekada…
  — Melagis! — Sersėja liutnia taip trenkė dainiui į veidą, kad dažytas medis suskilo į šipulius. — Lorde Ortonai, pakviesk mano sargybinius ir palydėk šį išgamą į kalėjimo požemius.
  Iš baimės Ortono Meriveterio veidas apsipylė prakaitu.
  — Jis… Ak, koks niekšas… Jis drįso suvilioti karalienę?
  — Bijau, jog buvo atvirkščiai, bet jis — vis tiek išdavikas. Tegul dabar dainuoja lordui Kiburnui.
  Mėlynasis Bardas išbalo.
  — Ne. — Iš liutnios prakirstos lūpos jam lašėjo kraujas. — Aš niekada… — Kai Meriveteris suspaudė jam žastą, vaikinas sukliko: — Motin, pasigailėk! Ne!
  — Nesu tavo motina, — atšovė Sersėja.
  Net įgrūdę Mėlynąjį Bardą į juodąsias celes, prisipažinimo jie nesulaukė; vaikinas viską neigė, meldėsi ir maldavo pasigailėti. Netrukus jam buvo išbarškinti visi dantys ir smakru tekėjo kraujas, be to, jis tris kartus buvo prileidęs savo tamsiai mėlynas kelnes, tačiau ir toliau užsispyręs melavo.
  — Ar gali būti, kad pričiupome ne tą dainių? — paklausė Sersėja.
  — Visaip gali būti, tavo malonybe. Bet nebijok. Dar nepradėjus švisti šis vyrukas prisipažins.
  Čia, kalėjimo požemiuose, Kiburnas vilkėjo negrabiai austos vilnos drabužį ir ryšėjo odinę kalvio prijuostę. Mėlynajam Bardui jis tarė:
  — Apgailestauju, kad sargybiniai šiurkščiai su tavimi elgėsi. Deja, jie negali pasigirti geromis manieromis. — Jis kalbėjo draugiškai ir susirūpinęs. — Mes tik norime, kad pasakytum tiesą.
  — Jau pasakiau, — sukūkčiojo dainius. Geležinėmis grandinėmis jis buvo prikaustytas prie šaltos akmeninės sienos.
  — Mes geriau žinome.
  Kiburnas rankoje laikė skustuvą, kurio ašmenys deglų šviesoje blausiai žibėjo. Jis perrėžė Mėlynajam Bardui drabužius ir vaikinas liko visiškai nuogas, tik su mėlynais ilgaauliais batais. Jo plaukai tarp kojų buvo rudi ir tai Sersėją prajuokino.
  — Papasakok, kaip teikei malonumą jaunajai karalienei, — įsakė ji.
  — Aš niekada… Aš tik dainavau, tik grojau ir dainavau. Visos ponios patvirtins. Jos visuomet būdavo drauge. Jos pusseserės.
  — Su keliomis iš jų gulėjai?
  — Nė su viena. Esu viso labo dainius. Maldauju…
  Kiburnas tarė:
  — Tavo malonybe, galbūt šis vargšas vaikinas tik grojo Mardžerei, besilinksminančiai su kitais meilužiais?
  — Ne. Maldauju… Ji niekada… Aš dainavau, tik dainavau…
  Lordas Kiburnas pirštais perbraukė Mėlynajam Bardui per pilvą ir stabtelėjo pasiekęs krūtinę.
  — Ar jums mylintis ji čiulpė tavo krūtinės spenelius. — Nykščiu bei smiliumi jis suspaudė vieną spenelį ir timptelėjo. — Kai kuriems vyrams tai patinka. Jų speneliai tokie pat jautrūs kaip ir moterų.
  Žybtelėjo skustuvo ašmenys, ir dainius suriko nesavu balsu. Ant jo krūtinės atsirado krauju verkianti raudona akis. Sersėjai pasidarė šleikštu. Giliai širdyje ji troško užsimerkti, nusisukti, norėjo, kad visa tai baigtųsi. Tačiau ji buvo karalienė, o tai, kas įvyko, buvo valstybės išdavimas. Lordas Taivinas nebūtų nusisukęs.
  Galų gale Mėlynasis Bardas išpasakojo jiems apie visą savo gyvenimą nuo gimimo dienos. Jo tėvas buvo smulkus pirklys ir Votas buvo pratinamas prie darbo, kad, atėjus laikui, galėtų perimti verslą, bet dar vaikystėje įsitikino, kad jam geriau sekasi dirbti liutnias, o ne statines. Sulaukęs dvylikos metų, jis pabėgo iš namų ir prisidėjo prie grupės keliaujančių muzikantų, kuriuos išgirdo grojant mugėje. Jis pėsčiomis išmaišė pusę Žemupio ir tik tada pagaliau atkako į Karaliaus Uostą, tikėdamasis pelnyti malonę karaliaus dvare.
  — Malonę? — prunkštelėjo Kiburnas. — Ar tuos dalykus moterys taip dabar vadina? Bijau, kad sulaukei pernelyg daug malonių, bičiuli ir… iš netinkamos karalienės. Mat tikroji stovi prieš tave.
  Taip. Sersėja dėl visko kaltino Mardžerę Tairel. Jei ne ji, Votas būtų galėjęs gyventi ilgai ir laimingai dainuodamas savo daineles, miegodamas su kiauliaganėmis ir ūkininkų dukterimis. Taip elgtis mane privertė jos klasta. Savo nusikaltimu ji suteršė ir mane.
  Auštant mėlyni auliniai dainiaus batai buvo pilni kraujo ir jis jiems papasakojo, kaip Mardžerė glamonėjo save žiūrėdama į pusseseres, kurios čiulpdamos teikė jam malonumą. Kitais kartais jis dainuodavo jai, tenkinančiai aistrą su kitais meilužiais.
  — Su kuo būtent? — įsakmiai paklausė karalienė, ir nenaudėlis Votas paminėjo serą Taladą Ilgąjį, Lambertą Ternberį, Džalabarą Kso, dvynius Redvainus, Osnį Ketlbleką, Hju Kliftoną ir Gėlių riterį.
  Sersėjai tai nepatiko. Juodinti Drakono Uolos didvyrio vardo ji nesiryžo. Be to, niekas, kas pažinojo Lorą, nė už ką nebūtų tuo patikėjęs. Be Arboro ir jo laivyno, karalystė negalėjo tikėtis kada nors atsikratysianti to Eurono Varnaakio ir prakeiktų jo geležinių.
  — Tu tik beri vardus vyrų, kuriuos matei besisukiojant jos menėse. O mums reikia tiesos!
  — Tiesos… — Votas žvelgė į Sersėją viena iš dviejų žydrų akių, kurią Kiburnas jam paliko. Iš žaizdų, kur anksčiau buvo priekiniai dantys, pūsdamas burbulus sunkėsi kraujas. — Galbūt aš… susipainiojau.
  — Horas ir Hoberis tikriausiai čia niekuo dėti, ar ne?
  — Ne, — pripažino jis, — jie niekuo dėti.
  — O dėl sero Loro… Neabejoju, kad Mardžerė nuo brolio pasirūpino nuslėpti, kuo užsiima.
  — Taip ir buvo. Dabar prisimenu. Kartą, kai seras Loras pas ją atėjo, man teko slėptis po lova. „Jis nieko neturi sužinoti“, — tada pasakė karalienė.
  — Ši daina man labiau patinka. — Kad visiems būtų geriau, įtakingųjų lordų buvo išmintingiau į šį reikalą nepainioti. O štai kiti… Seras Taladas buvo bežemis riteris, Džalabaras Kso — tremtinys ir elgeta, Kliftonas — tik vienas iš jaunosios karalienės sargybinių. Šiaip ar taip, svarbiausias šioje istorijoje yra Osnis. — Žinau, kad išklojus tiesą tau pačiam palengvėjo. Kai Mardžerė bus teisiama, nepamiršk to. Jei vėl imsi meluoti…
  — Nemeluosiu. Pasakysiu tiesą. O paskui…
  — …tau bus leista įstoti į Nakties sargybą. Duodu žodį. — Sersėja kreipėsi į Kiburną: — Pasirūpink, kad jo žaizdos būtų išvalytos ir sutvarstytos, be to, duok jam aguonpienio, kad taip nesikankintų.
  — Tavo malonybė labai gera. — Kiburnas įmetė kruviną skustuvą į kubilėlį su actu. — O jeigu Mardžerei parups, kur dingo jos dainius?
  — Dainiai ateina ir išeina, deja, bet jie garsėja tokiu gėdingu elgesiu.
  Kopdama akmeniniais laiptais iš juodųjų celių Sersėja pritrūko kvapo.
  Turiu pailsėti. Prisikasti prie tiesos buvo sunkus darbas, be to, ji nerimavo dėl to, kas bus toliau. Turiu būti stipri. Tai, ką privalau padaryti, darau dėl Tomeno ir karalystės. Sersėjai buvo gaila, kad Megė Varlė jau mirusi. Sene, tavo pranašystė neverta nė apmyžti. Tiesa, jaunoji karalienė už mane jaunesnė, bet niekada nebuvo gražesnė, o netrukus mirs.
  Miegamajame jos laukė ledi Meriveter. Buvo gili naktis ir tamsą teisingiau buvo vadinti priešaušriu, o ne sutemomis. Džoslina ir Dorkasa miegojo, bet Tena būdravo.
  — Ar baisu buvo? — pasiteiravo ji.
  — Nė neįsivaizduoji. Man reikia pamiegoti, bet bijau, kad susapnuosiu košmarą.
  Tena paglostė jai galvą.
  — Visa tai — dėl Tomeno.
  — Taip. Žinau, jog visa tai padariau Tomeno labui. — Sersėją nukrėtė šiurpas. — Man išdžiūvo gerklė. Būk gera, įpilk vyno.
  — Mielai. Nieko kito ir netrokštu, tik tau tarnauti.
  Melagė. Sersėja žinojo, ko Tena trokšta. Bet nesvarbu. Jei ši moteris pametusi dėl jos galvą, vadinasi, lengviau bus garantuoti, kad jiedu su vyru liks ištikimi. Šiame pasaulyje, kuriame klestėjo išdavystė, ištikimybė tikrai buvo verta kelių bučinių. Ji neprastesnė už daugumą vyrų. Šiaip ar taip, bent jau nerizikuoju pastoti.
  Vynas padėjo, bet nevisiškai.
  — Jaučiuosi nešvari, — stovėdama prie lango su vyno taure rankoje pasiskundė karalienė.
  — Išsimaudžiusi atsigausi, mieloji.
  Ledi Meriveter pažadino Dorkasą su Džoslina ir liepė joms atnešti karšto vandens. Kai kubilas buvo pripiltas, ji padėjo karalienei nusirengti: vikriai atrišo raištelius ir nusmaukė nuo pečių suknią. Tada išsinėrė iš savosios ir paliko drabužį tysoti ant grindų.
  Jiedvi maudėsi drauge; Sersėja patogiai atsilošė ir priglaudė nugarą Tenai prie pilvo, o ši karalienę apglėbė.
  — Tomenas neturi sužinoti baisiųjų smulkmenų, — pasakė ji myrietei. — Mardžerė jį kasdien tebesiveda į septą, kur jiedu meldžiasi dievams ir prašo jų išgydyti jos brolį. — Kad ir kaip pikta, seras Loras vis dar buvo gyvas. — Be to, jis mėgsta ir jos pusseseres. Berniukui bus labai skaudu visas jas prarasti.
  — Gal jos ne visos trys kaltos? — pakišo Sersėjai mintį ledi Meriveter. — Visai tikėtina, kad kuri nors viena tame žaidime nedalyvavo. Jei ji susigėdo ir pasibjaurėjo tuo, ką pamatė…
  — …tai būtų galima įkalbėti ją, kad teisme liudytų prieš kitas. Taip, labai gerai, tik… kuri iš jų nekalta?
  — Ala.
  — Ta drovuolė?
  — Ji tik atrodo drovi, o iš tiesų yra ne tokia drovi, veikiau… gudri. Palik ją man, brangioji.
  — Mielai. — Vien Mėlynojo Bardo prisipažinimo galėjo ir nepakakti. Šiaip ar taip, dėl duonos kąsnio dainiai dažnai meluodavo. Ala Tairel tikrai labai padėtų, jei Tenai pavyktų atvesti ją į teismą. — Seras Osnis taip pat turėtų prisipažinti. O kitiems reikėtų leisti suprasti, kad tik prisipažinę gali tikėtis karaliaus malonės ir leidimo keliauti prie Sienos. Džalabarui Kso tokia tiesa galėtų pasirodyti patraukli. Dėl kitų Sersėja nebuvo tikra, bet Kiburnas mokėjo žmones įtikinti…
  Kai jiedvi išlipo iš maudymosi kubilo, Karaliaus Uoste jau švito. Ilgai mirkusi vandenyje, karalienės oda buvo balta ir raukšlėta.
  — Lik su manimi, — tarė ji Tenai. — Nenoriu miegoti viena.
  Prieš lįsdama po antklode, ji net sukalbėjo maldą, prašydama Motinos atsiųsti malonių sapnų.
  Netrukus pasirodė, jog karalienė tik tuščiai aušino burną; dievai, kaip visada, liko kurti. Sersėja sapnavo, kad vėl nusileido į juodąsias celes, tik šį kartą prie sienos grandinėmis buvo prirakinta ji, o ne dainius. Sersėja buvo nuoga, o iš krūtų spenelių, kuriuos dantimis nuplėšė Kipšas, lašėjo kraujas. „Prašau, — maldavo ji, — prašau, tik neskriausk mano vaikų, tik nieko nedaryk mano vaikams.“ Tirionas tik varstė ją geidulingu žvilgsniu. Jis taip pat buvo nuogas, bet apžėlęs šiurkščiais plaukais ir panašesnis į beždžionę, o ne į žmogų. „Matysi juos karūnuojamus, — pasakė jis, — o paskui matysi ir mirštančius.“ Tada jis priglaudė lūpas prie kraujuojančios krūties ir ėmė čiulpti, o jos kūną tarsi įkaitintas peilis pervėrė skausmas.
  Sersėja pabudo virpėdama Tenos glėbyje.
  — Sapnavau košmarą, — tyliai tarstelėjo karalienė. — Ar šaukiau? Atleisk…
  — Dienos šviesoje sapnai virsta dulkėmis. Vėl sapnavai neūžaugą? Kodėl tas mažas kvailas išsigimėlis tave taip gąsdina?
  — Jis ketina mane nužudyti. Taip buvo išpranašauta dar tada, kai man buvo dešimt metų. Norėjau sužinoti, už ko ištekėsiu, bet ji pasakė…
  — Ji?
  — Ragana…
  Ir Sersėja nė nepajuto, kaip išklojo viską. Jai ausyse vis dar skambėjo žodžiai Melaros Heterspun, primygtinai tikinančios, kad, jei jos niekada nešnekės apie tas pranašystes, šios ir neišsipildys. Ir vis dėlto šulinyje ji pati netylėjo. Ji klykė ir rėkė.
  — Tirionas yra valonkaras, — pasakė karalienė. — Ar Myre jūs šį žodį vartojate? Tai valyrų kalbos žodis, jis reiškia „mažasis brolis“.
  Kai Melara nuskendo, Sersėja šio žodžio reikšmę sužinojo iš septonės Saranelos.
  Tena paėmė karalienės ranką ir paglostė.
  — Tai tebuvo bjauri boba — sena, ligota ir negraži. O tu buvai jauna ir graži, kupina gyvybės ir pasitikėjimo savimi. Sakei, ji gyveno Lanisporte, tad tikriausiai buvo girdėjusi apie neūžaugą ir apie tai, kaip jis nužudė tavo ledi motiną. Ta menkysta smogti tau nedrįso, mat žinojo, kas esi, užtat sugalvojo, kaip tave sužeisti savo nuodingu angies liežuviu.
  Ar tai gali būti tiesa? Sersėja norėjo tuo tikėti.
  — Ir vis dėlto Melara žuvo, kaip ji ir buvo išpranašavusi. Aš taip ir neištekėjau už princo Reigaro. O Džofris… neūžauga nužudė sūnų mano akyse.
  — Vieną sūnų, — priminė jai ledi Meriveter, — bet turi antrą, mielą ir stiprų, ir jam nieko bloga nenutiks.
  — Kol būsiu gyva, ne. — Šie žodžiai, ištarti garsiai, padėjo karalienei patikėti, jog taip ir bus. Taip, dienos šviesoje sapnai virsta dulkėmis. Lauke pro debesų ūkaną skverbėsi ryto saulės spinduliai. Sersėja išlindo iš po antklodžių. — Šiandien pusryčiausiu su karaliumi. Noriu pamatyti savo sūnų. — Visa tai darau dėl jo.
  Tomenas padėjo Sersėjai atgauti pasitikėjimą savimi. Tą rytą berniukas, lašinantis medų ant riekutės karštos, ką tik iš krosnies ištrauktos duonos ir plepantis apie savo kačiukus, karalienei atrodė kaip niekad brangus.
  — Seras Nagas pagavo pelę, — pasakė jis motinai, — o ledi Ūsuote jo grobį pavogė.
  Aš niekada nebuvau tokia miela ir naivi, pagalvojo Sersėja. Ir kaip jis gali viltis kada nors galėsiąs valdyti šią žiaurią karalystę? Kaip motina, Sersėja nieko daugiau netroško, tik jį apsaugoti; bet, kaip karalienė, suprato, jog Tomenas turi užsigrūdinti, kitaip Geležinis sostas jį tiesiog gyvą praris.
  — Seras Nagas turi išmokti ginti savo teises, — tarė ji sūnui. — Mūsų pasaulyje silpnieji visuomet tampa stipriųjų aukomis.
  Laižydamas nuo pirštų medų, karalius apmąstė motinos žodžius.
  — Kai seras Loras grįš, ketinu išmokti kautis ietimi, kalaviju ir dygliuota svaidomąja kuoka taip pat gerai, kaip kaunasi jis.
  — Tu išmoksi kautis, — pažadėjo jam karalienė, — bet ne seras Loras tave mokys. Jis negrįš, Tomenai.
  — Mardžerė sako, kad grįš. Mudu už jį meldžiamės. Prašome Motinos gailestingumo, o Karžygio maldaujame suteikti jam jėgų. Elinora sako, jog tai — sunkiausias sero Loro mūšis.
  Sersėja paglostė berniukui švelnias šviesias garbanas, primenančias jai Džofą.
  — Ar popietę leisi su žmona ir jos pusseserėmis?
  — Tik ne šiandien. Mardžerė sakė, kad turi pasninkauti ir apsivalyti.
  Pasninkauti ir apsivalyti… Ak, prieš Mergelės dieną! Jau daug metų iš Sersėjos nebuvo reikalaujama švęsti šios ypatingos dienos. Tris kartus ištekėjusi, o vis tiek tikina mus esanti nekalta. Apsimestinai kukli, apsivilkusi baltus drabužius, jaunoji karalienė ves savo vištas į Beiloro septą uždegti ilgų baltų žvakių prie Mergelės kojų ir pakabinti ant švento jos kaklo iš pergamento juostelių sunertų girliandų. Bent jau kelias iš jų tikrai ves. Mergelės dieną našlės, motinos ir kekšės kartu su visais vyrais būdavo išprašomos iš septų, kad nesuterštų šventų nekaltybės giesmių. Tik nekaltos mergelės galėjo…
  — Mama… Ar ką ne taip pasakiau?
  Sersėja pakštelėjo sūnui į kaktą.
  — Pasakei kai ką labai išmintinga, mielasis. O dabar bėk, pažaisi su kačiukais.
  Po pusryčių į savo menę ji pasikvietė serą Osnį Ketlbleką. Iš pratybų aikštės jis atėjo suplukęs ir išdidus, o priklaupęs, kaip visada, nuvėrė Sersėją tokiu žvilgsniu, tarsi matytų ją nuogą.
  — Stokis, sere, ir prisėsk šalia. Kartą narsiai man pasitarnavai, bet šiandien turiu tau sunkesnę užduotį.
  — Na taip, o aš irgi turiu tau kai ką… sunkaus.
  — Ne dabar. — Pirštų galais ji švelniai perbraukė randuotą Osnio veidą. — Ar pameni kekšę, kuri tave taip papuošė? Kai grįši nuo Sienos, galėčiau atiduoti ją tavo malonei. Ar norėtum?
  — Geidžiu tavęs.
  Tai buvo teisingas atsakymas.
  - Pirmiausia turi prisipažinti sunkiai nusikaltęs. Likusios neišpažintos nuodėmės gali apnuodyti žmogui sielą. Žinau, tau tikriausiai sunku gyventi po to, ką padarei. Pats laikas atskleisti tiesą ir atsikratyti gėdos.
  - Gėdos? — suglumęs tarė Osnis. — Jau sakiau Osmundui, kad Mardžerė tik juokauja. Ji niekada neleido man daugiau nei…
  - Tu tikras riteris, kad ją gini, — pertraukė jį Sersėja, — bet esi per daug geras riteris ir negali toliau gyventi padaręs tokį nusikaltimą. Ne, privalai dar šiandien vakare eiti į Didžiąją Beiloro septą ir pasikalbėti su aukštuoju septonu. Kai žmogus taip sunkiai nusidėjęs, tik aukštasis septonas gali jį išgelbėti nuo pragaro kančių. Papasakok jam, kad gulėjai su Mardžere ir jos pusseserėmis.
  Osnis priblokštas sumirksėjo.
  — Ką? Ir su pusseserėmis?
  — Su Mega ir Elinora, — tvirtai pareiškė karalienė. — Bet ne su Ala. — Ši smulkmena visą istoriją turėjo padaryti įtikinamesnę. — Ala sėdėjo, verkė ir maldavo kitų, kad liautųsi paleistuvauti.
  — Tik su Mega ir Elinora? Ar ir su Mardžere?
  — Žinoma, pirmiausia su Mardžere. Ji viską ir pradėjo.
  Ir karalienė išklojo jam, ką buvo sumaniusi. Besiklausydamas jos, Osnis palengva ėmė viską suprasti ir jo veido išraiška pasikeitė. Sersėjai nutilus, jis tarė:
  — Kai nukirsi jai galvą, noriu gauti tą bučinį, kurio ji man niekada nedavė.
  — Galėsi bučiuoti kiek panorėjęs.
  — O tada manęs lauks Siena?
  — Ten būsi neilgai. Tomenas — atlaidus karalius.
  Osnis pasikasė randuotą skruostą.
  — Paprastai, kai meluoju dėl moterų, ginuosi jų nedulkinęs, o jos tvirtina priešingai. O šį kartą… Dar niekada nesu melavęs aukštajam septonui. Manau, už tai žmonės keliauja į pragarą. Į patį juodžiausią pragarą.
  Šie žodžiai karalienę pribloškė. Ko jau ko, o pamaldumo iš Ketlbleko ji nesitikėjo.
  — Atsisakai man paklusti?
  — Ne. — Osnis pirštais palietė šviesius jos plaukus. — Tiesiog… labiausiai tikėtinas melas yra tas, kuriame esama tiesos grūdo… Lašelis tiesos jam suteikia tikrovės prieskonį… O tu nori, kad papasakočiau dulkinęs karalienę…
  Sersėja vos neskėlė jam antausio. Vos susilaikė. Bet ji per toli nuėjo ir pernelyg daug buvo pastatyta ant kortos. Visa, ką darau, darau dėl Tomeno. Ji pasuko galvą, sučiupo sero Osnio plaštaką ir… pabučiavo jam pirštus. Jie buvo kieti ir šiurkštūs, įdiržę nuo kalavijo rankenos. Ir Roberto rankos buvo tokios, dingtelėjo jai.
  Sersėja rankomis apsivijo jam kaklą.
  — Nenoriu, kad pasklistų kalbos, girdi, priverčiau tave meluoti, — dusliai sušnabždėjo ji. — Po valandos ateik pas mane į miegamąjį.
  — Ir taip jau per ilgai laukiau. — Užkišęs pirštus už suknios korsažo, Osnis jį trūktelėjo ir plyšdamas šilkas taip garsiai purkštelėjo, kad Sersėja išsigando, jog šį garsą, ko gero, bus išgirdusi pusė Raudonosios pilies. — Nusivilk, kas liko, kol dar nesuplėšiau, — paragino jis. — Bet karūną gali pasilikti. Man patinka, kai tu su karūna.

  # Princesė bokšte

  Jos kalėjimas buvo švelnus.
  Ariana tuo ir guodėsi. Kuriems galams jos tėvas būtų rūpinęsis, kad jos nelaisvė būtų patogi, jei būtų pasmerkęs ją išdavikės mirčiai? Negali būti, kad jis ketina mane nužudyti, daugybę kartų kartojo sau Ariana. Iš prigimties jis nėra toks žiaurus. Aš -jo kraujas ir sėkla, jo įpėdinė, vienintelė jo duktė. Jei reikės, ji buvo pasiruošusi pulti po tėvo kėdės ratais, pripažinti savo kaltę ir maldauti jo atleidimo. Ir verkti. Pamatęs jos skruostais riedančias ašaras, tėvas tikrai jai atleis.
  Bet ar pati sau atleis, Ariana nebuvo tokia tikra.
  — Erėjau, — jiems leidusis į ilgą kelionę smėlynais nuo Žaliojo Kraujo į Saulės Ietį, ji meiliai ėmė šnekinti savo pagrobėją, — tai mergaitei tikrai nenorėjau nieko bloga. Turi manimi patikėti.
  Hota nieko neatsakė, tik krenkštelėjo. Ariana jautė, kad jis pyksta. Mat nuo jo paspruko Juodoji Žvaigždė — pavojingiausias iš visos sąmokslininkų grupelės. Jis pralenkė visus savo persekiotojus ir, laikydamas rankoje kruviną kalaviją, dingo dykumoje.
  — Juk pažįsti mane, kapitone, — jiems įveikiant lygą po lygos vėl prabilo Ariana. — Matei, kaip užaugau. Visada mane saugojai kaip ir mano ledi motiną, kai atlydėjai ją iš Didžiojo Norvoso, kad būtum jos skydu svetimoje šalyje. Dabar man tavęs reikia. Reikia tavo pagalbos. Aš tikrai neketinau…
  — Tavo ketinimai dabar neturi reikšmės, mažoji princese, — tarė Erėjas Hota. — Svarbu tik tai, ką padarei. — Jo veidas atrodė griežtas, tarsi iškaltas iš akmens. — Man labai gaila. Įsakinėja princas, o Hota tik vykdo jo įsakymus.
  Ariana tikėjosi, kad bus palydėta į Saulės bokštą švinuoto stiklo kupolu ir pastatyta priešais aukštąjį tėvo krėslą. Bet, užuot taip ir padaręs, Hota nuvedė ją į Ieties bokštą ir atidavė jos tėvo senešalo Rikaso ir sero Manfrio Martelio, pilies valdytojo, globai.
  — Princese, — kreipėsi į ją Rikasas, — tikiuosi, atleisi aklam seniui, kad nelydės tavęs į pačią bokšto viršūnę. Šios kojos tokios daugybės laiptų nebeįveiks. Tau paruoštas kambarys. Seras Manfris tave į jį palydės ir paliks laukti princo malonės.
  — Tikriausiai norėjai pasakyti „princo nemalonės“. Ar mano bičiuliai taip pat bus įkalinti? — Juos visus suėmus, Ariana buvo atskirta nuo Geirino, Drėjaus ir kitų, be to, Hota taip ir neprasitarė, kas jų laukia.
  — Tai nuspręs princas, — tepasakė kapitonas.
  Seras Manfris buvo truputį šnekesnis.
  — Jie nuvesti į Lentų miestą. Netrukus bus įsodinti į laivą, išplukdyti į Gastongrėjaus pilį ir ten lauks, kol princas Doranas nuspręs jų likimą.
  Gastongrėjaus pilis dunksojo ant aukštos, Dorno jūroje stūksančios uolos, be to, buvo labai sena, griūvanti ir atstojo niūrų ir šiurpų kalėjimą, į kurį supūti ir numirti būdavo siunčiami patys baisiausi nusikaltėliai.
  — Ar mano tėvas nori juos nužudyti? — Ariana negalėjo tuo patikėti. — Visa tai jie darė iš meilės man. Jei tėvas būtinai nori pralieti kraują, tegul pralieja manąjį.
  — Kaip pasakysi, princese…
  — Noriu su juo pasikalbėti.
  — Jis taip ir manė, kad norėsi.
  Paėmęs už parankės, seras Manfris ėmė vesti ją laiptais — vis aukštyn ir aukštyn, kol Arianai ėmė trūkti kvapo. Ieties bokštas buvo pusantro šimto pėdų aukščio, o jai paskirta celė buvo beveik pačiame jo viršuje. Ariana įdėmiai nužvelgdavo kiekvienas duris, pro kurias jiedu ėjo, ir pagalvodavo, kad galbūt už jų įkalinta kuri nors iš Smėlio Gyvačių.
  Kai jos celės durys buvo uždarytos ir užšauta sklendė, Ariana apžiūrėjo naujuosius savo namus. Kambarys buvo didelis, erdvus, jame netrūko jokių patogumų. Grindys buvo išklotos myrietiškais kilimais, buvo atnešta raudonojo vyno ir knygų. Viename kampe stovėjo puošniai drožinėtas kivaso stalas su dramblio kaulo ir onikso figūromis, nors, net jei Ariana būtų nusiteikusi žaisti, nebūtų turėjusi poros. Be to, čia stovėjo jai miegoti paruošta lova su pūkų patalais ir buvo įrengta išvietė su marmuriniu sėdynės apvadu, o nemaloniems kvapams užgožti buvo pastatyta pintinė, pilna kvapiųjų žolių. Iš bokšto viršaus vėrėsi nuostabūs vaizdai. Vienas langas išėjo į rytus, tad ji galėjo matyti ties horizontu iš jūros tekančią saulę. Pro kitą langą Ariana matė žemiau dunksantį Saulės bokštą, o už jo — Vingiuotąsias sienas ir Trigubus vartus.
  Ji viską apžvelgė greičiau, nei būtų užsirišusi sandalus, tačiau tai leido jai bent trumpam sulaikyti ašaras. Ariana rado padėtą dubenį ir ąsotį šalto vandens, tad nusiplovė rankas ir nusiprausė veidą, tačiau prausimasis nė kiek nepadėjo atsikratyti sielvarto. Ari, pagalvojo ji, mano baltasis riteri… Akyse sužibo ašaros ir staiga ji pravirko, ėmė kūkčioti ir drebėti visu kūnu. Ji prisiminė, kaip sunkus Hotos kirvis, traiškydamas kaulus, perkirto jo kūną ir kaip sukdamasi oru nuskriejo jo galva. Kodėl taip pasielgei? Kodėl lengva ranka paaukojai gyvybę? Niekada tavęs to neprašiau, niekada nenorėjau, kad… Troškau tik… Troškau tik…
  Tą naktį pirmą, bet toli gražu ne paskutinį kartą Ariana verkė tol, kol išsekusi užmigo. Bet užmigus jai nedavė ramybės sapnai. Ji sapnavo, kad Aris Oukhartas ją glamonėja, šypsosi, sako, kad ją myli, bet… visą tą laiką stirksojo į jo kūną susmigusios strėlės, žaizdos kraujavo, o balti drabužiai dažėsi raudonai. Giliai širdyje net ir sapnuodama Ariana jautė, jog tai — košmaras.
  Rytą visa tai pranyks, per miegus ramino save princesė, tačiau, išaušus rytui, tebebuvo savo celėje, seras Aris buvo negyvas, o Mirsela… Niekada to nenorėjau, niekada. Nenorėjau nuskriausti tos mergaitės. Tik troškau, kad ji taptų karaliene. Jei nebūtume buvę išduoti…
  „Kažkas viską pasakė“, — tarė Hota.
  Prisiminusi tai, ji vis dar pyko. Ariana nusitvėrė to pykčio ir puoselėjo jį giliai širdyje. Pyktis buvo geriau už ašaras, geriau už kaltės jausmą. Kažkas viską pasakė, — kažkas, kuo ji pasitikėjo. Dėl to žuvo Aris Oukhartas: jį pražudė ne tik kapitono kirvis, bet ir išdaviko šnipštelėti žodžiai. Mirselos veidu tekantis kraujas taip pat buvo išdaviko darbas. Kažkas viską pasakė, kažkas, ką ji mylėjo. Tai buvo žiauriausias smūgis iš visų.
  Lovos kojūgalyje ji rado apdarų pilną kedro skrynią, tad nusivilko keliaujant išpurvintus drabužius, su kuriais miegojo, ir apsivilko labiausiai apnuoginantį rūbą, kokį tik jai pavyko rasti: šilko klostės dengė visą kūną, bet nieko neslėpė. Gal princas Doranas ir laikė ją maža mergaite, bet Ariana atsisakė rengtis kaip vaikas. Ji suprato, kad toks rūbas gali tėvą išmušti iš vėžių, kai jis ateis jai priekaištauti dėl to, kad paspruko su Mirsela. Ariana to tikėjosi. Jei man teks šliaužioti ir verkšlenti, tegul ir jis jaučiasi nepatogiai.
  Ariana tikėjosi pamatyti tėvą dar šiandien, bet kai durys pagaliau prasivėrė, pro jas įžengė tik pietus atnešę tarnai.
  — Kada galėsiu pasimatyti su tėvu? — paklausė ji, bet nė vienas iš tarnų nepratarė nė žodžio.
  Jai buvo patiekta su citrinomis ir medumi keptos ožkienos. Dar ji gavo troškintų vynuogių lapų, prikimštų įvairių rūšių razinų, svogūnų, grybų ir aštrių drakonų pipirų.
  — Aš nealkana, — pasakė Ariana. Pakeliui į Gastongrėjų jos bičiuliai tikriausiai valgė laive likusius džiūvėsius ir sūdytą jautieną. — Išneškite valgį ir pakvieskite princą Doraną.
  Bet maistą jie paliko, o jos tėvas taip ir neatėjo. Po valandėlės alkis sumenkino Arianos ryžtą, tad ji atsisėdo ir pavalgė.
  Kai valgio neliko, Ariana daugiau neturėjo ką veikti. Ji žingsniavo po bokšto kambarį, perėjo jį du, tris ir triskart po tris kartus. Tada prisėdo prie kivaso stalo ir atsainiai stumtelėjo dramblį. Paskui įsitaisė ant krėslo prie lango ir mėgino skaityti knygą, kol žodžiai ėmė lietis ir ji susivokė vėl verkianti. Ari, mielasis mano, mano baltasis riteri, kodėl taip pasielgei? Tau reikėjo pasiduoti. Mėginau tau tai pasakyti, bet žodžiai įstrigo man gerklėje. Narsuoli kvaily, niekada nenorėjau, kad žūtum… nei tu, nei Mirsela. Ak, dievai, pasigailėkite tos mergaitės…
  Pagaliau Ariana vėl įlipo į lovą pūkų patalais. Lauke sutemo ir ji neturėjo ką veikti, tik miegoti. Kažkas viską pasakė, prisiminė ji. Kažkas viską pasakė. Geirinas, Drėjus ir Šlakuotoji Silva buvo jos vaikystės draugai, jos širdžiai brangūs kaip ir pusseserė Tajenė. Ariana negalėjo patikėti, kad kuris nors iš jų ją įskundė, bet… tuomet liko tik Juodoji Žvaigždė, tik… jei išdavikas buvo jis, kam jam būtų reikėję kalaviju ginti vargšę Mirselą? Šendistounejis pats pasakė, jog noriją nužudyti, o ne karūnuoti. Ir pridūrė, jog taip tikrai sukelčiau karą, kurio taip trokštu. Bet patikėti, kad išdavė Deinas, buvo sunku. Jei obuolį graužiantis kirminas buvo seras Džeraldas, kam jis būtų gynęs Mirselą?
  Kažkas viską pasakė. Ar tai galėjo padaryti Aris? Gal baltojo riterio širdyje viršų paėmė kaltė, o ne geismas? Gal Mirselą jis mylėjo labiau už ją ir išdavė naująją savo princesę, norėdamas išpirkti ankstesnę nuodėmę? Ar gal jis taip gėdijosi to, ką padarė, kad prie Žaliojo Kraujo mieliau paaukojo gyvybę, bet nenorėjo gyventi užsitraukęs nešlovę?
  Kažkas viską pasakė. Kai ateis tėvas, ji sužinos, kieno tai darbas. Tačiau princas Doranas nepasirodė ir kitą dieną. Nei dar kitą. Princesė buvo palikta viena ir galėjo tik žingsniais matuoti kambarį, verkti ir laižytis žaizdas. Dieną, kai būdavo šviesu, ji mėgindavo skaityti, bet jai duotos knygos buvo mirtinai nuobodžios: tai buvo vingrios senos istorijos ir vietovių aprašymai, žemėlapiai su paaiškinimais, sausi kaip dykumų smėlis Dorno įstatymai, „Septynkampė žvaigždė“, „Aukštųjų septonų gyvenimai“ ir storiausias tomas apie drakonus, kurie kažkodėl atrodė tokie pat įdomūs kaip… tritonai. Ariana nežinia ką būtų atidavusi už „Dešimt tūkstančių laivų“, „Karalienės Naimirijos meiles“ arba kokią nors kitą knygą, kuri būtų prikausčiusi jos dėmesį ir leidusi bent porai valandų ištrūkti iš bokšto, tačiau tokia pramoga jai nebuvo suteikta.
  Sėdėdama prie lango, Ariana matė tik jūrą ir žemai dunksantį paauksuotą vitražinį kupolą, po kuriuo sėdėdamas jos tėvas valdė šalį. Netrukus jis mane pasikvies, vis kartojo ji sau.
  Pas ją nebuvo įleidžiama nieko, išskyrus tarnus: Borsą, barzdos šeriais apžėlusiu smakru, augalotą ir pasipūtusį Timotį, seseris Morą ir Melėją, mažutę dailutę Sedrą ir senąją Belandrą, anksčiau tarnavusią jos motinos kambarine. Jie atnešdavo Arianai valgyti, keitė patalynę, išpildavo išmatų kibirą, pastatytą po išvietės grindimis, bet nė vienas su ja nesikalbėjo. Arianai pareikalavus daugiau vyno, Timotis jo atnešdavo. Kai užsigeisdavo savo mėgstamo valgio — figų, alyvuogių arba pipirų su sūrio įdaru, jai tereikėdavo užsiminti apie tai Belandrai ir tuoj gaudavo ko panorėjusi. Morą ir Melėja išnešdavo nešvarius jos drabužius ir grąžindavo švarius bei kvepiančius. Kas antrą dieną į Arianos kambarį būdavo įritinamas kubilas maudytis ir drovuolė dailutė Sedra išmuilindavo jai nugarą ir padėdavo susišukuoti plaukus.
  Bet nė viena iš tarnaičių nepratardavo jai žodžio ir nesiteikdavo papasakoti, kas vyksta pasaulyje už šio smiltakmenio kalėjimo sienų. „Ar jie sučiupo Juodąją Žvaigždę? — vieną dieną paklausė ji Borso. — O gal vis dar ieško? — Bet tarnas tik atsuko jai nugarą ir nuėjo. — Gal apkurtai? — piktai paklausė jo Ariana. — Grįžk u: atsakyk man. Aš įsakau.“ Bet vienintelis jos išgirstas atsakymas buvo uždaromų durų trinktelėjimas.
  „Timoti, — kitą dieną vėl pamėgino prakalbinti tarną Ariana, — kas nutiko princesei Mirselai? Jokiu būdu nenorėjau, kad jai nutiktų kas bloga. — Paskutinį kartą princesę ji matė jiems raitomis grįžtant į Saulės Ietį. Kadangi buvo per silpna išsilaikyti ant žirgo, Mirsela keliavo neštuvuose sužeista Juodosios Žvaigždės kalavijo, šilkiniais tvarsčiais apvyniota galva, žaliomis karščiuojančiomis ir blizgančiomis akimis. — Maldauju, pasakyk, kad ji gyva. Ką blogo padarysiu tai žinodama? Papasakok, kaip jai sekasi.“ Bet Timotis tylėjo kaip žuvis.
  „Belandra, — po kelių dienų užkalbino ji tarnaitę, — jei kada nors mylėjai mano ledi motiną, pasigailėk vargšės jos dukters ir pasakyk, kada tėvas ketina ateiti ir su manimi pasikalbėti? Prašau… Maldauju…“ Tačiau ir Belandra tylėjo tarsi liežuvį prarijusi.
  Ar tėvas taip sugalvojo mane kankinti? Ne įkaitinta geležimi, ne pasiguldęs ant kankinimų suolo, o tiesiog… tyla? Toks sprendimas puikiai atitiko Dorano Martelio prigimtį ir Ariana nesusilaikė nenusijuokusi. Jis įsivaizduoja besielgiąs labai gudriai, o iš tiesų yra silpnas. Ir ji nusprendė džiaugtis tyla, išnaudoti šį laiką žaizdoms gydytis ir kaupti ryžtą būsimiems įvykiams.
  Ariana suprato, jog negerai nuolat galvoti apie serą Arį. Užuot mąsčiusi apie jį, ji mėgino prisiversti galvoti apie Smėlio Gyvates, ypač Tajenę. Ariana mylėjo visas savo pavainikes pusseseres, pradedant greitai supykstančia, karštakoše Obara, baigiant jaunyle, mažąja Loresa, kuriai tebuvo šešeri metukai. Tačiau ji visuomet labiausiai mėgo Tajenę; Tajenė Arianai atstojo mielą seserį, kurios ši neturėjo. Su broliais princesė niekada artimai nebendravo: Kventinas gyveno Ironvude, o Tristanas buvo per mažas. Ne, jiedvi su Tajene visuomet laikėsi išvien ir leido laiką drauge su Geirinu, Drėjumi ir Šlakuotąja Silva. Kartais prie jų pramogų prisidėdavo ir Naima, o Sarela vis lįsdavo ten, kur niekas jos nekviesdavo, bet daugiausia laiko jie praleisdavo penkiese. Taškydavosi Vandenų Sodų tvenkiniuose bei fontanuose ir jodavo į mūšį užsilipę vieni kitiems ant nuogų nugarų. Jiedvi su Tajene kartu išmoko skaityti, jodinėti ir šokti. Kai joms buvo po dešimt metų, Ariana nukniaukė siaurakaklį ąsotį vyno ir jiedvi drauge prisigėrė. Jos kartu valgydavo, kartu miegodavo, skolindavo viena kitai papuošalus. Būtų pasidalijusios ir pirmą savo vyrą, bet Drėjus taip susijaudino, kad išliejo sėklą Tajenei ant pirštų, vos tik ši atrišo jam kelnes ir ištraukė kotą. Jos rankos pavojingos. Prisiminusi tai, Ariana šyptelėjo.
  Kuo ilgiau princesė galvojo apie pusseseres, tuo labiau jų ilgėjosi. Galimas daiktas, kad jos kali aukštu žemiau nei aš. Tą naktį Ariana sandalo kulnu mėgino belsti į grindis. Nesulaukusi jokio atsako, persisvėrė per langą ir įsistebeilijo žemyn. Apačioje buvo matyti kitų langų, mažesnių nei jos kambario, o kai kurie iš jų labiau priminė šaudymo angas. „Tajene! — suriko ji. — Tajene, ar tu ten?! Obara, Naima! Ar girdite mane? Elarija! Kas nors! Tajene!“ Persisvėrusi per palangę, princesė praleido kone pusę nakties, šaukė, kol visai užkimo, bet atsakomojo šūksnio taip ir nesulaukė. Ta tyla ją neapsakomai išgąsdino. Jei Smėlio Gyvatės buvo laikomos uždarytos Ieties bokšte, tai tikrai girdėjo jos riksmus. Bet kodėl neatsiliepė? Jei tėvas jas nuskriaus, niekada jam to neatleisiu, niekada! — prisiekė sau Ariana.
  Baigiantis antrai savaitei Arianos kantrybė visiškai išseko. „Pasikalbėsiu su savo tėvu, ir tuoj pat! — kaip galėdama įsakmiau pareiškė ji Borsui. — Tu mane pas jį nuvesi.“ Tačiau Borsas pas tėvą jos nenuvedė. „Aš pasiruošusi susitikti su princu“, — pasakė ji Timočiui, bet jis nusisuko, tarsi šių žodžių nebūtų girdėjęs. Kitą rytą Ariana laukė, kol atsidarys durys. Išmušusi Belandrai iš rankų lėkštę, pilną virtų kiaušinių su prieskoniais, kuri tėškėsi į sieną, ji nėrė iš kambario, bet sargybiniai ją sučiupo nenubėgusią nė trijų jardų. Tuos vyrus Ariana taip pat pažinojo, tačiau jos maldavimams jie liko kurti. Besispardančią ir besimuistančią, jie partempė Arianą į kambarį.
  Tada ji nusprendė, kad reikia veikti gudriau. Daug vilčių ji dėjo į Sedrą; mergina buvo jauna, nepatyrusi ir patikli. Princesė prisiminė, jog Geirinas kartą gyrėsi su ja sugulęs. Kai kitą kartą maudėsi, o Sedra muilino jai pečius, Ariana apsimestinai atsainiai įsiplepo. „Žinau, kad tau liepta su manimi nekalbėti, — tarė ji, — bet man šnekėtis su tavimi niekas neuždraudė.“ Ariana šnekėjo apie dieną tvyrojusią kaitrą, apie tai, ką vakar valgė vakarienei, ir apie tai, kokia lėta ir negrabi darosi vargšelė Belandra. Princas Oberinas pasirūpino, kad jo dukterys būtų ginkluotos ir niekada nestovėtų tuščiomis rankomis, o vienintelis Arianos Martel ginklas buvo klasta. Tad ji šypsojosi ir mėgino žavėti, neprašė iš Sedros jokios paslaugos, nereikalavo nei ištarti žodžio, nei net linktelėti.
  Kitą vakarą, merginai patarnaujant per vakarienę, Ariana vėl ėmė čiauškėti. Tik šį kartą lyg tarp kitko paminėjo Geiriną. Išgirdusi jo vardą, Sedra droviai pakėlė akis ir, pildama vyną, vos jo neišlaistė. Na štai, taip jau geriau, pagalvojo Ariana.
  Vėl maudydamasi, ji prašneko apie savo įkalintus bičiulius, pirmiausia — apie Geiriną. „Dėl jo labiausiai baiminuosi, — prisipažino Ariana tarnaitei. — Našlaičiai yra laisvos dvasios žmonės, jie gyvena klajodami. Geirinui reikia saulės šviesos ir gryno oro. Jeigu jie įgrūs jį į drėgną celę akmeninėmis sienomis, argi jis išgyvens? Gastongrėjuje jis neištvers nė vienerių metų.“ Sedra nieko neatsakė, bet kai Ariana išsimaudžiusi išlipo iš kubilo, tarnaitė buvo baisiai išblyškusi ir taip stipriai spaudė plaušinę, kad muilo putos dribo ant myrietiško kilimo.
  Ir vis dėlto visiškai palenkti merginai į savo pusę Arianai prireikė dar keturių dienų ir dvejų maudynių.
  — Maldauju, — pagaliau sušnabždėjo Sedra, Arianai vaizdingai papasakojus apie Geiriną, pasiruošusį šokti pro savo celės langą, kad bent prieš mirtį dar kartą pajustų laisvės skonį, — turi jam padėti. Prašau, neleisk Geirinui numirti.
  — Kol esu čia uždaryta, niekuo negaliu padėti, — pašnibždomis atsakė Ariana. — Tėvas nenori su manimi kalbėtis. Tu vienintelė gali išgelbėti Geiriną. Ar myli jį?
  — Taip, — rausdama sukuždėjo Sedra. — Tik… kaip galėčiau padėti?
  — Galėtum slapta perduoti mano laišką, — tarė princesė. — Ar perduotum? Ar surizikuotum… dėl Geirino?
  Sedra išpūtė akis lyg pelėdžiuke. Ir linktelėjo.
  Turiu varnę, širdies gilumoje džiūgaudama pagalvojo Ariana, tik… pas ką ją siųsti? Iš visų jos susimokėlių vieninteliam Juodajai Žvaigždei pavyko išsisukti nuo jos tėvo užmesto tinklo. Tačiau dabar ir seras Džeraldas jau galėjo būti sučiuptas, o jei ne, jis tikriausiai bus pabėgęs iš Dorno. Paskui ji prisiminė Geirino motiną ir Žaliojo Kraujo našlaičius. Ne, iš jų nebus jokios naudos. Man reikia įtakingo žmogaus, tokio, kuris nedalyvavo mūsų sąmoksle, bet turi priežastį mus mėgti. Ariana pasvarstė, gal jai reikėtų kreiptis į savo motiną, bet ledi Melarija buvo labai toli, Norvose. Be to, princas Doranas jau daug metų neklausė savo žmonos. Ji irgi netinka. Man reikia lordo, be to, tokio įtakingo, kad jam pavyktų įbauginti mano tėvą ir priversti jį mane paleisti.
  Galingiausias iš visų Dorno lordų buvo Andersas Ironvudas, karališkos giminės atstovas, Ironvudo lordas ir Akmenuotojo kelio gynėjas, bet Ariana nebuvo tokia paika ir neketino kreiptis pagalbos į žmogų, globojusį jos brolį Kventiną. Ne. Drėjaus brolis, Dezielis Doltas, kadaise siekė jos rankos, tačiau jis buvo pernelyg klusnus, kad stotų į kovą su princu. Be to, nors Lemonvudo riteris galėjo įvaryti baimės visiškai neįtakingam lordui, jam nebūtų pavykę pasiekti, kad savo nuomonę pakeistų Dorno princas. Ne. Tą patį buvo galima pasakyti ir apie Šlakuotosios Silvos tėvą. Ne. Pagaliau Ariana nusprendė, jog iš tiesų pagalbos galėtų sulaukti tik iš dviejų vyrų: Harmeno Ulerio, Helholto lordo, ir Franklino Foulerio, Skairičo lordo ir Princo perėjos sergėtojo.
  Pusė Ulerių giminės pusiau pamišę, buvo sakoma, o kita pusė — pamišę visiškai. Elarija Send buvo nekilminga lordo Harmeno duktė. Ji ir jos dukterys buvo įkalintos kartu su kitomis Smėlio Gyvatėmis. Lordą Harmeną tai tikriausiai įsiutino, o įtūžę Uleriai buvo pavojingi. Gal net per daug. Princesė nenorėjo, kad dar kieno nors gyvybei iškiltų pavojus.
  Tikriausiai saugiau būtų buvę pasirinkti lordą Foulerį. Jis buvo vadinamas Senuoju Vanagu. Šis vyras niekada nesutarė su Andersu Ironvudu; tarp abiejų giminių juoda katė perbėgo prieš tūkstantį metų, kai kilus Naimirijos karui Fouleriai nusprendė paremti Martelius, o ne Ironvudus. Visi žinojo, kad dvyniai Fouleriai bičiuliaujasi su ledi Naima, tik ar Senajam Vanagui tai pasirodys taip svarbu?
  Ariana kelias dienas slapta rašė laišką ir vis dvejojo. „Šį laišką atnešusiam žmogui duok šimtą sidabrinių elnių“, — pirmiausia parašė ji, taip užsitikrindama, kad jos laiškas tikrai bus perduotas adresatui. Tada papasakojo, kur esanti, ir maldavo pagalbos. „Kad ir kas ištrauktų mane iš šios celės, rinkdamasi jaunikį jo nepamiršiu.“ Šie žodžiai tikrai turėtų privilioti narsuolius. Ji vis dar buvo teisėta Saulės Ieties įpėdinė, nebent princas Doranas iš jos šią teisę atimtų; Arianą vedęs vyras vieną dieną kartu su ja turėjo valdyti Dorną. Arianai beliko melstis, kad jos gelbėtojas būtų jaunesnis už tuos žilabarzdžius, kuriuos pastaraisiais metais jai piršo tėvas. „Norėčiau vyro su dantimis“, — atstūmusi paskutinį jaunikį pareiškė ji princui Doranui.
  Prašyti pergamento ji nedrįso baimindamasi sukelti pagrobėjų įtarimą, tad laišką parašė ant kitos pusės lapo, išplėšto iš „Septynkampės žvaigždės“, ir, vėl atėjus maudynių dienai, įspraudė jį Sedrai į delną.
  — Prie Trigubų vartų yra tokia vieta, ten karavanai, prieš leisdamiesi į dykumą, pasipildo maisto ir vandens atsargas, — pasakė jai Ariana. — Rask keliautoją, traukiantį į Princo perėją ir pažadėk jam šimtą sidabrinių elnių, jei perduos laišką lordui Fouleriui į rankas.
  — Gerai. — Sedra užsikišo laiškelį už suknelės korsažo. — Dar saulei nenusileidus ką nors rasiu, princese.
  — Puiku, — linktelėjo Ariana, — rytoj papasakosi, kaip sekėsi.
  Bet nei kitą, nei dar kitą dieną mergina negrįžo. Kai Arianai atėjo laikas maudytis, vandens į kubilą pripylė Morą ir Melėja, jos taip pat nutrynė jai nugarą ir sušukavo plaukus. „Ar Sedra susirgo?“ — paklausė ji tarnaičių, bet nė viena nepravėrė burnos. Matyt, ją sučiupo, nežinodama, ką daugiau manyti, pagalvojo Ariana. Kas gi daugiau galėjo Sedrai nutikti? Tą naktį iš baimės, kas dabar bus, ji beveik nemiegojo.
  Kai kitą rytą Timotis atnešė pusryčius, Ariana paprašė leisti jai susitikti ne su tėvu, o su Rikasu. Buvo akivaizdu, kad ateiti princo Dorano ji neprivers, bet senešalas tikriausiai negalės taip lengvai numoti ranka į teisėtos Saulės Ieties paveldėtojos kvietimą.
  Bet jis numojo. „Ar perdavei Rikasui mano žodžius? — paklausė ji, kai kitą kartą pamatė Timotį. — Ar pasakei, kad jis man reikalingas?“ Tarnui nieko neatsakius, Ariana stvėrė ąsotį su raudonuoju vynu ir išpylė jį Timočiui ant galvos. Tarnas permirkęs išėjo, o jo veide aiškiai atsispindėjo įžeistas orumas. Tėvas ketina palikti mane supūti, nusprendė princesė. Arba nori ištekinti už kokio nors bjauraus seno kvailio ir iki gultuvių ketina laikyti mane čia uždarytą.
  Ariana Martel augo tikėdamasi vieną gražią dieną ištekėti už kokio nors įtakingo, tėvo išrinkto lordo. Ji buvo mokoma, jog tai ir yra svarbiausias princesių gyvenimo tikslas, nors… jos dėdė Oberinas akivaizdžiai laikėsi visai kitokios nuomonės. „Jei nuspręsite tekėti, tekėkite, — pasakė savo dukterims Raudonoji Angis, — o jei ne, tiesiog džiaukitės gyvenimu. Pasaulyje malonumų nėra daug. Ir vis ,dėlto rinkitės juos kruopščiai. Jei užsikarsite ant sprando kvailį arba žvėrį, nebėkite pas mane prašydamos, kad padėčiau jo atsikratyti. Daviau jums užtektinai ginklų, kad padarytumėte tai pačios.“
  Laisvė, kurią princas Oberinas suteikė savo dukterims, niekada nebuvo prieinama teisėtai princo Dorano įpėdinei. Ariana privalėjo ištekėti; ji su tuo susitaikė. Žinojo, kad jos geidžia ir Drėjus, ir jo brolis Dezielis, Lemonvudo riteris. Jos rankos drįso prašyti net Deimonas Sendas. Tačiau Sendas buvo pavainikis, be to, princas Doranas neketino išleisti Arianos už dorniečio.
  Ariana susitaikė ir su tuo. Vienais metais pas juos apsilankė karaliaus Roberto brolis ir ji kaip įmanydama mėgino jį sužavėti, bet… Ariana buvo dar visai jaunutė ir lordą Renlį jos pastangos, rodės, labiau linksmino, nei jaudino. Vėliau, kai Hosteris Tūlis pakvietė ją paviešėti Riverane ir susipažinti su jo įpėdiniu, dėkinga Ariana uždegė Mergelei žvakių, bet princas Doranas tą kvietimą atmetė. Princesė net svarstė, ar neištekėjus jai už Vilo Tairelio, nors ir luošo, bet tėvas atsisakė išleisti Arianą į Haigardeną su juo susipažinti. Tajenės padedama, ji vis tiek pamėgino išvykti, bet… princas Oberinas sučiupo jas prie Vaito ir grąžino namo. Tais pačiais metais princas Doranas piršo Arianai Beną Bisberį, visiškai neįtakingą, aštuoniasdešimtmetį lordą, — aklą ir nuplikusį.
  Po kelerių metų Bisberis mirė. Dabar, kai Ariana kalėjo, tai jai buvo šiokia tokia paguoda; niekas negalėjo versti jos tekėti už mirusiojo. O Perkėlos lordas vėl vedė, tad Ariana buvo apsaugota ir nuo jo. Bet Eldenas Estermontas vis dar gyvas ir nevedęs. Taip pat ir lordas Rosbis bei lordas Grandisonas. Grandisonas buvo vadinamas Žilabarzdžiu, bet kai Ariana su juo susipažino, jo barzda jau buvo balta kaip sniegas. Pažinties proga iškeltoje puotoje jis užmigo suvalgęs žuvį ir nesulaukęs mėsos patiekalo. Drėjus pareiškė, jog taip ir turi būti, mat Grandisonų giminės ženklas buvo miegantis liūtas. Geirinas pasiūlė jai pamėginti sumegzti barzdos šerius į mazgą jo nepažadinus, tačiau Ariana atsisakė. Grandisonas atrodė esąs visai malonus vyras, ne toks kivirčnus kaip Estermontas, bet smarkesnis už Rosbį. Ir vis dėlto Ariana niekada nebūtų už jo tekėjusi. „Netekėsiu, net jei Hota atsistos man už nugaros su kirviu.“
  Nei kitą, nei dar kitą dieną Ariana jaunikių nesulaukė. Nepasirodė ir Sedra. Ariana pamėgino palenkti savo pusėn Morą ir Melėją, tik nieko iš to neišėjo. Jei su kuria nors iš jųdviejų būtų likusi viena, gal ir būtų galėjusi puoselėti bent šiokią tokią viltį, tačiau kartu seserys buvo neįveikiamos kaip uola. Tuo metu princesė jau būtų mielai iškentusi įkaitintos geležies prisilietimą arba praleidusi vakarą ant kankinimų suolo. Vienuma varė ją iš proto. Už tai, ką padariau, nusipelnau budelio kirvio, bet tėvas vis tiek nepasirūpina manęs nubausti. Jis mieliau įkalins mane ir pamirš, jog apskritai gyvenu. Ji svarstė, ar tik meisteris Kaleotas nerašo įsakymo, kuriuo jos brolis Kventinas yra skelbiamas Dorno įpėdiniu.
  Dienos slinko viena po kitos, jų praėjo tiek daug, jog Ariana jau nebeprisiminė, kiek jų praleido įkalinta. Ilgainiui ji vis daugiau laiko ėmė gulėti lovoje ir pagaliau atėjo diena, kai iš lovos ji atsikeldavo tik užsimaniusi į išvietę. Tarnų atnešti valgiai likdavo nepaliesti ir ataušdavo. Ariana miegodavo, nubusdavo, vėl užmigdavo ir vis tiek jausdavosi pernelyg pavargusi keltis. Ji melsdavosi, Motinos prašydavo malonės, Karžygio — drąsos, o paskui vėl užmigdavo. Senus patiekalus pakeisdavo naujais, bet ji nevalgė ir ką tik atneštųjų. Kartą, pasijutusi itin stipri, ji nunešė valgį prie lango ir sviedė jį į kiemą, kad jos negundytų. Šis žygis ją labai išsekino, tad išmetusi maistą Ariana parropojo į lovą ir pusę dienos išmiegojo.
  Pagaliau išaušo diena, kai kažkieno ranka suspaudė jai petį ir šiurkščiai papurtė.
  — Mažoji princese, — išgirdo ji nuo vaikystės pažįstamą balsą. — Kelkis ir apsirenk. Tave kviečiasi princas.
  Prie jos stovėjo Erėjas Hota, senas jos bičiulis ir gynėjas. Ir su ja kalbėjo. Ariana užsimiegojusi šyptelėjo. Jai buvo gera matyti šį raukšlių išvagotą, randuotą veidą ir girdėti tylų, duslų jo balsą bei norvošių akcentą.
  — Ką padarėte Sedrai?
  — Princas išsiuntė ją į Vandenų Sodus, — atsakė Hota. — Jis pats tau pasakys. Bet iš pradžių turi nusiprausti ir pavalgyti.
  Matyt, ji atrodė visiškai susibaigusi. Silpna kaip kačiukas, Ariana šiaip taip pakilo iš lovos.
  — Tegul Morą ir Melėja paruošia maudymosi kubilą, — liepė ji Hotai, — o Timočiui pasakyk, kad atneštų truputį valgio. Tik ne sunkaus. Šalto sultinio, kamputį duonos ir vaisių.
  — Klausau, — linktelėjo Hota ir Arianai pasirodė, jog mielesnio žodžio dar niekada nebuvo girdėjusi.
  Kol princesė maudėsi, šukavosi plaukus ir užkando jai atnešto sūrio bei vaisių, kapitonas laukė už durų. Kad nuramintų skrandį, Ariana išgėrė ir truputį vyno. Aš bijau, staiga suvokė ji, pirmą kartą gyvenime bijau tėvo. Ši mintis ją taip prajuokino, kad pro nosį ji prunkštelėjo šlakelį vyno. Atėjus laikui rengtis, pasirinko paprastą dramblio kaulo spalvos lininę suknią su vynuogienojais ir vynuogėmis išsiuvinėtomis rankovėmis ir korsažu. Papuošalų nesisegė. Turiu atrodyti tyra, nuolanki ir atgailaujanti. Turiu pulti jam po kojomis ir maldauti atleidimo, nes kitaip tikriausiai daugiau niekada neišgirstu žmogaus balso.
  Kol Ariana susiruošė, ėmė temti. Ji tikėjosi, jog Hota palydės ją į Saulės bokštą išklausyti tėvo nuosprendžio. Bet kapitonas nuvedė ją į princo menę, kurioje Doraną Martelį jiedu rado sėdintį prie kivaso stalo, podagros kamuojamas kojas užsikėlus} ant pagalvėmis paminkštinto žemo suolelio. Jis žaidė su onikso drambliuku: čiupinėjo ir sukiojo jį raudonose, sutinusiose rankose. Princas atrodė didesnis ligonis, nei Ariana kada nors buvo mačiusi. Jo veidas buvo išblyškęs ir išpurtęs, o sąnarius, rodės, kankino toks uždegimas, jog skaudu buvo į juos žiūrėti. Matant tėvą tokį, Arianai suspaudė širdį, bet… nors ir ketino, pulti ant kelių ir maldauti ji niekaip neprisivertė. Užuot maldavusi atleisti, ji tepratarė:
  — Tėve…
  Jis pakėlė galvą, pažvelgė į dukterį, tamsios jo akys buvo apniauktos kančios. Ar tai dėl podagros? — paklausė savęs Ariana. Ar dėl manęs?
  — Tie volantiečiai — keista ir sumani tauta, — sumurmėjo jis, stumtelėdamas šalin dramblio figūrėlę. — Kartą lankiausi Volantyje, kai vykau į Norvosą, kur susipažinau su Melarija. Gaudė varpai, laiptų papėdėje šoko lokiai. Erėjas tikrai prisimena tą dieną.
  — Prisimenu, — dusliai patvirtino Erėjas Hota. — Lokiai šoko pagal varpų muziką, o princas vilkėjo raudonus, aukso spalvos ir oranžinius drabužius. Miledi manęs paklausė, kas tas taip ryškiai spindintis vyras.
  Princas Doranas blausiai šyptelėjo.
  — Palik mudu vienus, kapitone.
  Hota savo ilgojo kirvio kotu dunkstelėjo į grindis, apsisuko ant kulno ir išėjo.
  — Liepiau tarnams tavo kambaryje pastatyti kivaso stalą, — kai jie liko dviese, pasakė tėvas.
  — Su kuo turėjau žaisti? — Kodėl jis šneka apie žaidimą? Ar podagra visai sujaukė jam protą?
  — Su savimi. Kartais prieš sėdant lošti pravartu gerai perprasti žaidimą. Ar gerai pažįsti tą žaidimą, Ariana?
  — Pakankamai gerai, kad galėčiau lošti.
  — Bet ne laimėti. Mano brolis tiesiog mėgdavo kautis, o aš žaidžiu tik tuos žaidimus, kuriuos galiu laimėti. Kivasas — ne man. — Ilgai ir atidžiai žvelgęs dukteriai į veidą, jis pridūrė: — Kodėl? Paaiškink man, Ariana. Kodėl?
  — Dėl mūsų giminės garbės. — Tėvo balsas ją supykdė. Jis buvo toks liūdnas, toks išsekęs, toks silpnas. Esi princas! — norėjo sušukti Ariana. Turėtum nesitverti pykčiu! — Savo nuolankumu darai gėdą visam Domui, tėve. Tavo brolis vietoj tavęs nuvyko į Karaliaus Uostą ir ten buvo nužudytas!
  — Manai, aš to nežinau? Kiekvieną kartą, kai užsimerkiu, man prieš akis iškyla Oberinas.
  — Ir tikriausiai liepia pagaliau atsimerkti, ar ne?
  Ariana atsisėdo kitame kivaso stalo gale, priešais tėvą.
  — Neleidau tau sėstis.
  — Ką gi, tuomet pasišauk Hotą ir liepk jam už tokį įžūlumą mane nuplakti. Esi Domo princas. Gali tai padaryti. — Ji palietė vieną iš kivaso figūrų, sunkųjį žirgą. — Ar sučiupai serą Džeroldą?
  Doranas papurtė galvą.
  — O, kad būtume sugavę… Kvailai pasielgei įvėlusi jį į šį reikalą. Juodoji Žvaigždė — pavojingiausias vyras visame Dorne. Judu mums rimtai pakenkėte.
  Nors ir labai bijodama, Ariana vis dėlto paklausė:
  — O Mirsela? Ar ji…
  — Ar mirė? Ne, nors Juodoji Žvaigždė ir labai stengėsi. Visi stebeilijosi į tavo baltąjį riterį, tad, rodos, nė vienas iš liudininkų nėra tikras, kas iš tiesų atsitiko, bet greičiausiai paskutinę akimirką jos žirgas pasibaidęs atšoko nuo jo žirgo, antraip Juodoji Žvaigždė būtų kalaviju nušniojęs princesei viršugalvį. O dabar tik perrėžė skruostą iki kaulo ir nukirto dešinę ausį. Meisteriui Kaleotui pavyko išgelbėti Mirselai gyvybę, bet nei šutekliai, nei vaistiniai gėrimai nebesugrąžins jai veido grožio. Ji buvo mano globotinė, Ariana. Ji buvo susižadėjusi su tavo broliu ir aš ją saugojau. Tu suteršei visų mūsų garbę.
  — Jokiu būdu nenorėjau, kad jai nutiktų kas bloga, — ryžtingai tarė Ariana. — Jei Hota nebūtų įsikišęs…
  — …būtum uždėjusi Mirselai karūną, paskelbusi ją karaliene ir sukėlusi maištą prieš savo brolį. Ir Mirsela būtų praradusi ne ausį, o gyvybę.
  — Tik jei būtume pralaimėję.
  — “Jei“? Ne „jei“, o „kai“. Iš visų Septynioms Karalystėms priklausančių žemių Dorne gyvena mažiausiai žmonių. Kai Jaunasis Drakonas rašė tą savo knygą, jam patiko išpūsti mūsų karių skaičių, kad jo pergalė atrodytų šlovingesnė, o mums patiko laistyti jo pasėtą sėklą, kad priešams atrodytame galingesni, nei iš tiesų esame, bet princesei dera žinoti tiesą. Narsa niekada neatstos kariuomenės gausos. Domas negali tikėtis laimėti karo su Geležiniu sostu, jei neturės sąjungininkų. Ko gero, tuo tu ir pasirūpinai. Ar tuo didžiuojiesi? — Princas nedavė dukteriai laiko atsakyti. — Ką man su tavimi daryti, Ariana?
  Atleisk man, širdies gilumoje troško ištarti ji, bet tėvo žodžiai pernelyg skaudžiai ją užgavo.
  — Kodėl klausi? Daryk tai, ką darai visada. Tai yra, nedaryk nieko.
  — Klausantis tavęs, žmogui sunku sutramdyti pyktį.
  — Geriau jo netramdyk, dar uždusi. — Princas nieko neatsakė. — Pasakyk, kaip sužinojai apie mano planus?
  — Aš — Dorno princas. Daug žmonių siekia mano palankumo.
  Kažkas viskį papasakojo.
  — Žinojai ir vis tiek leidai mums su Mirsela pabėgti. Kodėl?
  — Tai buvo klaida. Ir, kaip paaiškėjo, labai didelė. Esi mano duktė, Ariana. Maža mergaitė, atbėgdavusi pas mane, kai nusibrozdindavai kelį. Man buvo sunku patikėti, kad rengi prieš mane sąmokslą. Turėjau sužinoti tiesą.
  — Dabar sužinojai. O aš noriu sužinoti, kas mane išdavė.
  — Tavimi dėtas, aš irgi norėčiau.
  — Pasakysi?
  — Tikrai nesuprantu, kodėl turėčiau pasakyti…
  — Manai, kad pati negaliu išsiaiškinti?
  r Prašau, mėgink. O kol išsiaiškinsi, negalėsi pasitikėti nė vienu iš jų… o truputis nepasitikėjimo princesei tik į naudą. — Princas Doranas atsiduso. — Tu mane nuvylei, Ariana.
  — Toks tokį pažino. Tu jau daug metų mane nuvili, tėve. — Ariana neketino taip atvirai kalbėti su tėvu, bet žodžiai kažkaip savaime išsprūdo. Na štai, ėmiau ir pasakiau.
  — Žinau. Aš per daug romus, silpnas ir atsargus, pernelyg atlaidus mūsų priešams. Bet, man rodos, kad dabar tau to atlaidumo labai reikia. Turėtum maldauti mano atleidimo, o ne toliau mane erzinti.
  — Atlaidumo prašau tik draugams.
  — Kaip kilnu…
  — Tai, ką jie padarė, padarė iš meilės man. Ir nenusipelno mirti Gastongrėjuje.
  — Šį kartą pritariu tau. Išskyrus Juodąją Žvaigždę, tavo bičiuliai sąmokslininkai buvo tik paiki vaikigaliai. Ir vis dėlto jie žaidė pavojingesnį žaidimą nei kivasas. Tu ir tavo draugai ketinote išduoti karalystę. Galėjau liepti juos nukirsdinti.
  — Galėjai, bet neliepei. Deinai, Doltai, Santagarai… Ne, tu niekada nedrįstum susipykti su tokiomis giminėmis.
  — Drįstu daugiau, nei tu įsivaizduoji, bet… apie tai pakalbėsime kitą kartą. Serą Endrėjų trejiems metams išsiunčiau į Norvosą tarnauti tavo ledi motinai. Geirinas ateinančius dvejus metus praleis Tirošyje. Iš jo giminių našlaičių paėmiau piniginį užstatą ir įkaitų. Ledi Silvos apskritai nebaudžiau, bet jai jau buvo pats laikas tekėti. Jos tėvas laivu nugabeno ją į Grynstouną, kur ji ištekės už lordo Estermonto. O dėl Ario Oukharto… Jis pats pasirinko savo likimą ir drąsiai jį pasitiko. Karaliaus sargybos riteris… kaip tu jį prikalbėjai?
  — Aš su juo mylėjausi, tėve. Jei teisingai pamenu, liepei man užimti mūsų kilmingus svečius.
  Princas staiga nuraudo.
  — Ir jam to pakako?
  — Pasakiau jam, jog, tapusi karaliene, Mirsela leis mudviem susituokti. Jis norėjo, kad tapčiau jo žmona.
  — Neabejoju, jog kaip įmanydama stengeisi, kad jis nesulaužytų duotų įžadų.
  Dabar jai atėjo eilė raudonuoti. Kol suviliojo serą Arį, praėjo pusė metų. Nors jis tvirtino, girdi, prieš apsivilkdamas baltus drabužius turėjęs kitų moterų, iš jo elgesio Ariana tikrai nebūtų taip pamaniusi. Jo glamonės būdavo negrabios, bučiniai nervingi, o kai jiedu pirmą kartą sugulė, jis išliejo sėklą Arianai ant šlaunies, kai ji bandė ranka suėmusi parodyti jam kelią į savo kūno gelmes. Negana to, jis baisiai susigėdo. Jei Ariana būtų gavusi po drakoną kaskart, kai Aris ištardavo: „Mums nederėtų to daryti“, — ji būtų tapusi turtingesnė už Lanisterius. Ar jis puolė Erėją Rotą tikėdamasis mane išgelbėti? — svarstė Ariana. O gal pasielgė taip, norėdamas nuo manęs pasprukti ir krauju nusiplauti užsitrauktą nešlovę?
  — Aris mane mylėjo, — nė nepajuto, kaip pasakė Ariana. — Jis žuvo už mane.
  — Ką gi, jis tikriausiai bus tik pirmas toks iš daugelio. Tu ir tavo pusseserės norėjote karo. Gal jūsų noras ir išsipildys. Kol mudu čia kalbamės, į Saulės Ietį keliauja kitas karaliaus sargybos riteris. Seras Beilonas Svonas gabena man Kalno galvą. Mano vėliavininkai kaip įmanydami stengiasi jį gaišinti, kad laimėčiau šiek tiek laiko. Vilsas aštuonias dienas praleido su juo medžioklėje su sakalais Kaulų kelyje, o kai jis įveikė kalnus, lordas Ironvudas jo garbei iškėlė puotą, kuri tęsėsi dvi savaites. Dabar jis Tore ir ledi Džordein, pagerbdama svečią, surengė žaidynes. Pasiekusį Šmėklų kalvą, jį pasitiks ledi Toland, pasiruošusi svetingumu pralenkti ledi Džordein. Ir vis dėlto, anksčiau ar vėliau, seras Beilonas vis tiek pasieks Saulės Ietį, o tada norės pamatyti princesę Mirselą ir… savo prisiekusį brolį, serą Arį. Ir ką mes jam pasakysime, Ariana? Gal man paaiškinti, kad Oukhartas žuvo per nelaimingą atsitikimą medžioklėje arba nusiritęs nuo slidžių laiptų? Gal Aris Vandenų Soduose nuėjo paplaukioti, paslydo ant marmurinės plokštės, trenkėsi galva į baseino kraštą ir nuskendo?
  — Ne, — papurtė galvą Ariana. — Pasakyk, kad jis žuvo gindamas savo mažąją princesę. Pasakyk serui Beilonui, kad Juodoji Žvaigždė mėgino ją nužudyti, o seras Aris pastojo jam kelią ir išgelbėjo princesei gyvybę. — Būtent taip derėjo žūti baltiesiems karaliaus sargybos riteriams: jie turėjo paaukoti gyvybę už tuos, kuriuos buvo prisiekę ginti. — Seras Beilonas bus įtarus, kaip ir tu buvai, kai Lanisteriai nužudė tavo seserį ir jos vaikus, bet neturės įrodymų…
  — …kol nepasikalbės su Mirsela. O gal ta narsi mergaitė irgi turėtų žūti per nelaimingą atsitikimą? Jei taip, tuomet kils karas. Joks melas neapsaugotų Domo nuo karalienės rūstybės, jei, patikėta mano globai, jos duktė žūtų.
  Jam manęs reikia, suprato Ariana. Dėl to ir liepė mane pakviesti.
  — Galėčiau įteigti Mirselai, ką sakyti, tik… kodėl turėčiau tai daryti?
  Tėvo veidas persikreipė iš pykčio.
  — Įspėju tave, Ariana, mano kantrybė išseko.
  — Dėl manęs? — Jam tai būdinga. — Lordui Taivinui ir Lanisteriams-tu visuomet buvai pakantus nelyginant Beiloras Palaimintasis, bet tik ne savam kūnui ir kraujui.
  — Painioji kantrybę su pakantumu. Ruošiau Taivinui Lanisteriui pražūtį nuo tos dienos, kai sužinojau apie Elijos ir jos vaikų mirtį. Prieš pasiųsdamas myriop vyliausi atimti iš Taivino Lanisterio viską, kas jam brangu, bet jo neūžauga sūnus, rodos, atėmė iš manęs malonumą jį nužudyti. Guodžiuosi bent tuo, kad jis buvo žiauriai nužudytas pabaisos, kuriam pats davė gyvybę. Bet tai nesvarbu. Lordas Taivinas dabar rėkia iš skausmo pragare ir… netrukus, jei tavo beprotiškas poelgis sukels karą, prie jo prisidės tūkstančiai kitų. — Tėvas susiraukė, tarsi kiekvienas ištartas žodis būtų kėlęs jam skausmą. — Tu šito nori?
  Tačiau princesė nesileido bauginama.
  — Noriu, kad išlaisvintum mano pusseseres. Noriu, kad būtų atkeršyta už dėdės mirtį. Noriu, kad būtų paisoma mano teisių.
  — Kokių teisių?.
  — Teisės į Dorną.
  — Kai mirsiu, Domas atiteks tau. Ar jau nekantrauji manęs atsikratyti?
  — To paties turėčiau paklausti tavęs, tėve. Tu jau keleri metai mėgini manęs atsikratyti.
  — Tai netiesa.
  — Ne? Gal paklauskime mano brolio?
  — Tristano?
  — Kventino.
  — Kuo jis čia dėtas?
  — Kur jis?
  — Jis Kaulų kelyje, kartu su lordo Ironvudo kariuomene.
  — Pripažįstu, puikiai moki meluoti, tėve. Meluoji nė nemirktelėdamas. Kventinas išplaukė į Lysą.
  — Kas tau šovė į galvą?
  — Bičiulis man pasakė. — Ariana taip pat galėjo turėti savų paslapčių.
  — Tavo bičiulis melavo. Duodu žodį, kad tavo brolis neišvyko į Lysą. Prisiekiu saule, ietimi ir Septynetu.
  Bet taip lengvai apkvailinti Arianos nepavyko.
  — Vadinasi, jis išplaukė į Myrą? O gal į Tirošį? Žinau, kad jis kažkur kitame Siaurosios jūros krante samdosi kalavijuočius ir ketina atimti iš manęs prigimtinę teisę.
  Tėvo veidas apsiniaukė.
  — Toks nepasitikėjimas garbės tau nedaro, Ariana. Labiau tikėtina, kad Kventinas galėtų rengti sąmokslą prieš mane. Išsiunčiau Kventiną iš namų dar vaikystėje, kai jis buvo per jaunas suprasti, ko Domui reikia. Andersas Ironvudas jam buvo geresnis tėvas už mane, tačiau tavo brolis tebėra klusnus ir ištikimas.
  — O ko jam šiauštis? Teiki ir visada teikei jam pirmenybę. Jis panašus į tave, galvoja kaip tu, tad ketini atiduoti jam valdyti Dorną — gali nesivarginti tai neigdamas. Skaičiau tavo laišką. — Arianos atmintyje tie žodžiai tebeliepsnojo ryškiai kaip liepsna. — „Vieną dieną sėdėsi mano vietoje ir valdysi visą Dorną“, — rašei jam. Sakyk, tėve, kada nusprendei atimti iš manęs palikimą? Kai gimė Kventinas, ar kai gimiau aš? Ir ką bloga tau padariau, kad taip manęs nekenti?
  Išvydusi tėvo akyse ašaras, Ariana įsiuto.
  — Niekada nejaučiau tau neapykantos, — tyliai ir neslėpdamas širdgėlos tarė princas Doranas. — Ariana, tu nesupranti…
  — Neigi parašęs tuos žodžius?
  — Neneigiu. Parašiau juos, kai Kventinas pirmą kartą išvyko į Ironvudą. Taip, buvau numatęs jį savo įpėdiniu. Dėl tavęs turėjau kitų planų.
  — Žinoma, — niekinamai prunkštelėjo Ariana, — kitų planų. Džailsą Rosbį. Aklą Beną Bisberį. Žilabarzdį Grandisoną. Jie ir buvo tavo planai?.
  Nelaukusi tėvo atsakymo, ji prabilo vėl:
  — Žinau, jog mano pareiga — pagimdyti Dorno įpėdinį, ir niekada nebuvau to pamiršusi. Mielai būčiau tekėjusi, bet tavo išrinkti jaunikiai man būdavo tikras įžeidimas. Atvedęs kiekvieną iš jų, tarsi spjaudavai man į veidą. Jei iš viso bent kiek mane mylėjai, kodėl piršai man į vyrus Valderį Frėjų?
  — Nes žinojau, kad jį atstumsi. Kai sulaukei tekamojo amžiaus, turėjau pasirūpinti, kad visi matytų mane mėginant ieškoti tau vyro, kitaip būčiau sukėlęs įtarimų, bet… nedrįsau atvesti tau tokio vyro, už kurio sutiktum tekėti. Nes jau buvai pažadėta, Ariana.
  Pažadėta?
  Ariana nepatikliai nužvelgė tėvą.
  — Ką tu sakai? Vėl meluoji? Tu niekada neužsiminei…
  — Tai buvo slapta sutartis. Ketinau tau apie ją papasakoti, kai sulauksi tinkamo amžiaus… Maniau, pasakysiu, kai būsi vyresnė, bet…
  — Man dvidešimt treji, jau septyneri metai esu suaugusi moteris.
  — Žinau. Per ilgai tylėjau, bet… tik norėdamas tave apsaugoti. Ariana, tavo prigimtis… Tu tą paslaptį tuoj pat būtum pašnabždėjusi Geirinui, o vakare, lovoje, ir Tajenei. Geirinas yra toks liežuvautojas, kokie būna tik našlaičiai, o Tajenė nieko neslepia nei nuo Obaros, nei nuo ledi Naimos. O jei jos žinotų… Obara per daug įjunkusi į vyną, o Naima per daug artimai bendrauja su dvyniais Fouleriais. O kam šią paslaptį būtų galėję atskleisti dvyniai Fouleriai? Ne, negalėjau taip rizikuoti.
  Ariana suglumo. Pažadėta. Buvau pažadėta.
  — Kas jis? Su kuo visus tuos metus buvau slapta susižadėjusi?
  — Dabar jau nesvarbu. Jis miręs.
  Šie žodžiai ją dar labiau suglumino.
  — Visi seniai silpnos sveikatos. Nuo ko jis mirė? Peršalo, susirgo podagra ar susilaužė klubikaulį?
  — Jį pražudė lydyto aukso puodas. Mes, princai, rūpestingai kuriame planus, o dievai visus juos verčia niekais. — Princas Doranas paniuręs mostelėjo raudona ir patinusia ranka. — Domas atiteks tau. Duodu žodį, jei tik mano žodis tau dar ką nors reiškia. Tavo broliui Kventinui teks nueiti sunkesnį kelią.
  — Kokį kelią? — Ariana nepatikliai pažvelgė į tėvą. — Ką dar slepi? Tesaugo mane Septynetas, bet nuo tų paslapčių jau pavargau. Klok viską iki galo, tėve, arba… paskelbk Kventiną savo įpėdiniu, pasikviesk kirviu nešiną Hotą ir leisk man numirti kartu su savo pusseserėmis.
  — Tikrai manai, kad skriausčiau brolio vaikus? — Arianos tėvas vyptelėjo. — Obarai, Naimai ir Tajenei netrūksta nieko, išskyrus laisvę, o Elarija ir jos dukterys jaukiai įsikūrė Vandenų Soduose ir jaučiasi laimingos. Dorėja vaikštinėja ir spygliuota kuoka daužo nuo medžių apelsinus, Eliją ir Obela tapo baseinėlių siaubu. — Jis atsiduso. — Ne taip seniai tu pati dar žaidei tuose baseinuose. Užsilipdavai ant pečių vyresnei mergaitei… aukštai mergaitei plonais šviesiais plaukais…
  — Ant pečių Džeinei Fouler arba jos seseriai Dženelinai. — Jau daugybę metų Ariana apie tai negalvojo. — Ak, ir Frinai, kalvio dukrai. Ji buvo rudaplaukė. Bet labiausiai mėgau sėdėti ant pečių Geirinui. Kai jodavau ant Geirino, niekas mudviejų neįveikdavo, net Naima, raita ant žaliaplaukės mergaitės iš Tirošio.
  — Toji žaliaplaukė buvo archono duktė. Turėjau išsiųsti tave į Tirošį, į jos vietą. Ten būtum tarnavusi archono taurininke ir slapta susitikusi su savo sužadėtiniu, bet tavo motina pagrasino susižalosianti, jei išsiųsiu iš namų dar vieną vaiką, ir aš… negalėjau taip su ja pasielgti.
  Jo kalbos vis keistesnės.
  — Ar ten Kventinas ir išvyko. Į Tirošį, į archono dvarą, pas žaliaplaukę jo dukterį?
  Tėvas grybštelėjo vieną kivaso figūrėlę.
  — Turiu išsiaiškinti, kaip sužinojai, kad Kventinas išvyko į svečią šalį. Į ilgą ir pavojingą kelionę tavo brolis leidosi kartu su Kletusu Ironvudu, meisteriu Kedriu ir trimis geriausiais jaunais lordo Ironvudo riteriais, tik nežinia, kas jo laukia pasiekus tos kelionės tikslą. Jis išvyko pargabenti to, ko labiausiai trokšta mūsų širdys.
  Ariana prisimerkė.
  — O ko labiausiai trokšta mūsų širdys?
  — Žinios apie įvykdytą kerštą. — Princas Doranas kalbėjo tyliai, lyg bijodamas, jog kas nors gali slapta klausytis. — Apie įvykdytą teisingumą. — Sulenkęs patinusius, podagros paliestus pirštus, jis suspaudė delne onikso drakoną ir pašnibždomis pridūrė: — Apie ugnį ir kraują.

  # Eleina

  Pasukusi geležinį žiedą, ji stumtelėjo ir pravėrė duris.
  — Mielasis Robinai… — pašnibždomis paklausė. — Galiu įeiti?
  — Būk atsargi, miledi, — grąžydama rankas įspėjo ją Gretčelė. — Jo šviesybė lordas sviedė į meisterį naktipuodį.
  — Vadinasi, į mane nebeturės ko sviesti. Argi neturi kokio nors darbo? O tu, Made… Ar visi langai uždaryti, ar visų jų langinės užvertos? Ar visi baldai uždengti audeklais?
  — Visi, miledi, — atsakė Madė.
  — Geriau nueikite dar kartą patikrinti. — Eleina įsmuko į tamsų miegamąjį. — Tai tik aš, mielasis Robinai.
  Tamsoje kažkas sušnarpštė.
  — Tu viena?
  — Viena, milorde.
  — Tada prieik arčiau. Bet tik viena.
  Eleina įėjo ir rūpestingai uždarė duris. Jos buvo ąžuolinės, keturių colių storumo. Madė ir Gretčelė galėjo klausytis, kiek patinka, vis tiek nieko nebūtų išgirdusios. Ir gerai. Gretčelei vis nesisekė nulaikyti liežuvio už dantų, o Madė begėdiškai skleisdavo gandus.
  — Tave atsiuntė meisteris Koulmanas? — paklausė berniukas.
  — Ne, — pamelavo Eleina. — Sužinojau, kad mano mielasis Robinas negaluoja. — Ištvėręs susidūrimą su naktipuodžiu, meisteris nulėkė pas serą Lotorą, o Brunas atėjo pas ją.
  — Gal miledi galėtų gražiuoju išprašyti jį iš lovos, — paprašė riteris. — Tada man nereikėtų tempti berniuko per jėgą.
  To negalime leistu tarė sau ji. Kai su Robertu būdavo šiurkščiai elgiamasi, jam dažniausiai prasidėdavo drebulio priepuolis.
  — Ar valgyti nenori, milorde? — paklausė ji mažojo Roberto. — Gal nusiųsti Madę į virtuvę uogų ir grietinėlės arba ką tik iškeptos duonos su sviestu?
  Eleina per vėlai susigriebė, kad šiltos duonos jie neturi; virtuvė buvo uždaryta, krosnis užgesusi. Jei tai priverstų Robertų atsikelti iš lovos, būtų verta vėl užkurti krosnį, pagalvojo ji.
  — Aš nealkanas, — spigiai ir aikštingai atšovė mažasis lordas. — Šiandien liksiu lovoje. Jei norėtum, galėtum man paskaityti.
  — Kambaryje per tamsu, kad galėčiau skaityti. — Sunkios, storos užuolaidos buvo užtrauktos ir miegamajame buvo tamsu kaip naktį. — Ar mano mielasis Robinas pamiršo, kokia šiandien diena?
  — Ne, nepamiršau, — atsakė berniukas, — bet aš niekur nekeliausiu. Noriu likti lovoje. Galėtum paskaityti man apie Sparnuotą riterį.
  Sparnuotas riteris buvo seras Artis Arinas. Legenda bylojo, kad jis išvijo iš Slėnio Pirmuosius Žmones ir, sėdęs ant didžiulio sakalo, užskrido ant Milžino Ieties ir nužudė Grifų karalių. Apie jo nuotykius buvo sukurta daugybė pasakojimų. Mažasis Robertas visus juos taip puikiai žinojo, kad būtų galėjęs pakartoti atmintinai, bet vis tiek mėgo, kad Eleina tas istorijas jam skaitytų.
  — Mielasis, mes privalome išvykti, — tarė ji berniukui, — bet, kai pasieksime Mėnulio Vartus, pažadu paskaityti dvi istorijas apie Sparnuotą riterį.
  — Tris, — nieko nelaukęs užsiprašė jis. Kad ir kiek jam siūlydavai, Robertas visuomet norėdavo gauti daugiau.
  — Gerai, tris, — sutiko Eleina. — Ar galiu įleisti šiek tiek saulės šviesos?
  — Ne. Nuo šviesos man skauda akis. Eikš į lovą, Eleina.
  Iš tolo lenkdamasi sudaužyto naktipuodžio, ji vis tiek priėjo prie langų. To indo ji nematė, bet puikiausiai užuodė.
  — Plačiai langų neatversiu. Tik tiek, kad matyčiau savo mielojo Robino veidą.
  Jis sušnarpštė.
  — Jei jau kitaip negali…
  Užuolaidos buvo pasiūtos iš prabangaus mėlyno aksomo. Eleina vieną atitraukė per piršto ilgį ir pririšo. Besiskverbiančiame blausios ryto šviesos pluošte buvo matyti skrajojančios dulkių kandys. Nedideli rombo pavidalo lango stiklai buvo apšerkšniję. Vieną patrynusi delno apačia ir pratirpinusi, Eleina išvydo nuostabiai žydrą dangų ir akinamai baltą kalno šlaitą. Lizdas buvo susisupęs į ledinę mantiją, o viršuje stūksanti Milžino Ietis iki pusės užklota sniegu.
  Atsisukusi Eleina pamatė Robertą Ariną alkūne įsirėmusį į pagalves ir spoksantį į ją. Lizdo lordas ir Slėnio gynėjas. Kūno apačią iki juosmens dengė vilnonė antklodė. Aukščiau juosmens jis buvo nuogas, nesveikai išblyškęs, ilgais kaip mergaitės plaukais. Roberto rankos ir kojos buvo liesos ir ištįsusios, krūtinė glebi ir įdubusi, pilvas mažas, o akys nuolat paraudusios ir ašarotos. Jis toks yra, ir nieko čia nepadarysi. Jis iš prigimties silpnas ir paliegęs.
  — Šįryt atrodai labai stiprus, milorde. — Robertui patiko girdėti, koks jis stiprus. — Gal liepti Madei ir Gretčelei atnešti kubilą ir vandens, kad galėtum išsimaudyti? Madė nutrins tau nugarą, ištrinks plaukus, kad iškeliautum švarus, kaip ir dera lordui. Argi tai nebūtų puiku?
  — Ne. Madės negaliu pakęsti. Ant jos akies voko yra karpa, be to, ji taip smarkiai trina, kad net peršti. Kai nugarą trindavo mamytė, man niekada neskaudėdavo.
  — Liepsiu Madei mano mielajam Robinui nugaros taip smarkiai netrinti. Kai išsimaudysi ir būsi švarus, iš karto pasijusi geriau.
  — Sakiau, kad nesimaudysiu. Man siaubingai skauda galvą.
  — Gal atnešti pašildytą audinio skiautę ir uždėti ant kaktos? Arba taurę migdančio vyno? Bet tik nedidukę. Žemai, Danguje, mūsų laukia Mija Stoun ir ji įsižeis, jei nusileidęs pas ją užmigsi. Juk žinai, kaip ji tave mėgsta.
  — Bet aš jos nemėgstu. Ji tik paprasčiausia mulų vedlė. — Robertas vėl šniurkštelėjo. — Vakar vakare meisteris Koulmanas įpylė man į pieną kažkokios bjaurasties — aiškiai jaučiau jos skonį. Sakiau jam, kad noriu saldaus pieno, bet meisteris man jo taip ir neatnešė. Net kai įsakiau. Esu lordas ir jis privalo daryti ką liepiamas. Niekas nedaro to, ką liepiu daryti.
  — Pasikalbėsiu su juo, — pažadėjo Eleina, — bet tik jei atsikelsi. Lauke puikus oras, mielasis Robinai. Skaisčiai šviečia saulė ir… tai diena, puikiausiai tinkama leistis nuo kalno. Danguje laukia mulai ir Mija…
  Berniukui ėmė virpėti lūpos.
  — Nekenčiu tų dvokiančių mulų. Kartą vienas iš jų mėgino man įkąsti! Perduok tai Mijai, kad aš lieku čia, — graudžiai tarė Robertas ir, rodės, tuoj pravirks. — Kol būsiu čia, niekas nieko blogo man nepadarys. Lizdas — neįveikiamas.
  — Kas norėtų nuskriausti mano mieląjį Robiną? Lordai ir riteriai tave dievina, o prasčiokai džiaugsmingai šūkčioja tavo vardą.
  Jis bijo, dingtelėjo Eleinai. Ir ne be reikalo. Nuo tos dienos, kai nukrito jo ledi motina, berniukas nekeldavo kojos net į balkoną, o kelias nuo Lizdo iki Mėnulio Vartų buvo toks pavojingas, kad galėjo įbauginti bet ką. Ir pačiai Eleinai, kai su ledi Lisa ir lordu Petiru kopė į Lizdą, širdis daužėsi gerklėje, be to, visi sutiko, jog leistis dar pavojingiau, nes visą laiką reikia žiūrėti žemyn. Mija galėjo papasakoti apie galingus lordus ir narsius riterius, kurie, atsidūrę ant šio kalno, išbalo ir prišlapino kelnes. O juk nė vieno iš jų nekankino drebulio priepuoliai.
  Ir vis dėlto kitos išeities nebuvo. Slėnyje dar tebesilaikė šiltas auksinis ruduo, bet kalnų viršūnes savo gniaužtuose jau spaudė žiema. Jie jau ištvėrė tris pūgas ir lijundrą, dviem savaitėms pavertusią pilį krištolo luitu. Gal Lizdas ir buvo neįveikiamas, bet netrukus jis turėjo tapti dar ir nepasiekiamas, be to, leistis nuo kalno kasdien darėsi vis pavojingiau. Dauguma pilies tarnų ir karių jau buvo nulipę nuo kalno. Tik keliolika vis dar delsė, nes turėjo patarnauti lordui Robertui.
  — Mielasis Robinai, — švelniai tarė Eleina, — leistis bus visai smagu, pamatysi. Mus lydės seras Lotoras ir Mija. Jos mulai į šį seną kalną kopė ir nuo jo leidosi jau daugybę kartų.
  — Negaliu pakęsti mulų, — užsispyrė jis. — Mulai bjaurūs. Juk sakiau, kai buvau mažas, vienas mėgino man įkąsti.
  Eleina žinojo, kad Robertas taip ir neišmoko gerai jodinėti. Nesvarbu, ar mulai, ar žirgai, ar asilai — berniukui visi jie atrodė pabaisos, baugino taip pat kaip drakonai arba grifai. Į Slėnį jis atkeliavo būdamas šešerių, raitas ant žirgo, įsikniaubęs į pieno pritvinkusias motinos krūtis, ir nuo tos dienos niekada nebuvo iškėlęs iš Lizdo kojos.
  Šiaip ar taip, jie privalėjo išvykti, kol ledas dar visiškai nesukaustė pilies. Niekas negalėjo pasakyti, ar ilgai laikysis toks oras.
  — Mija neleis mulams kandžiotis, — tarė Eleina, — o aš josiu tau iš paskos. Esu tik mergaitė, toli gražu ne tokia drąsi ir stipri kaip tu. Jei aš galiu nusileisti nuo kalno, neabejoju, kad gali ir tu, mielas Robinai.
  — Nusileisti galėčiau, — linktelėjo lordas Robertas, — bet nepageidauju to daryti. — Ir jis atgalia ranka persibraukė per bėgančią nosį. — Pasakyk Mijai, kad lieku lovoje. Galbūt, jei geriau pasijusiu, leisiuosi rytoj. Šiandien lauke per šalta, o man skauda galvą. Mielai išgerčiau saldaus pieno, be to, liepsiu Gretčelei atnešti mums korių, pilnų medaus. Mudu miegosime, myluosimės, žaisime, o paskui galėsi paskaityti man apie Sparnuotą riterį.
  — Paskaitysiu. Tris istorijas, kaip ir žadėjau… kai pasieksime Mėnulio Vartus. — Palengva Eleinos kantrybė seko. Mes privalome iškeliauti, tarė ji sau, kitaip, saulei nusileidus, tebebūsime aukščiau sniego ribos. — Tavo garbei lordas Nestoras rengia puotą, joje bus grybų sriubos, elnienos ir pyragaičių. Juk nenori jo nuvilti, tiesa?
  — Ar tie pyragaičiai citrininiai?
  Lordas Robertas, galbūt mėgdžiodamas Eleiną, mėgo citrininius pyragaičius.
  — Citrininiai, su labai daug citrinų, — patikino ji Robertą, — ir galėsi prisivalgyti jų iki soties.
  — Galėsiu suvalgyti net šimtą? — pasiteiravo berniukas. — Visą šimtą?
  — Jei tik norėsi. — Ji sėdėjo ant lovos ir glostė ilgus, puikius berniuko plaukus. Jo plaukai gražūs. Ledi Lisa kas vakarą pati juos šukuodavo ir prireikus pakirpdavo. O kai ji nukrito, kaskart, kai prie Roberto kas nors prisiartindavo su žirklėmis, berniukas patirdavo baisius drebulio priepuolius, tad Petiras įsakė leisti vaikui auginti ilgus plaukus. Eleina apsivyniojo aplink pirštą vieną sruogą ir tarė: — Na, tai gal jau atsikelsi ir leisies aprengiamas?
  — Noriu šimto citrininių pyragaičių ir penkių istorijų!
  O aš norėčiau šimtų kartų įkrėsti tau į užpakalį ir skelti penkis antausius. Jei čia būtų Petiras, nedrįstum taip elgtis. Mažasis lordas prisibijojo savo patėvio, kaip ir dera mažam ir visiškai sveikam berniukui. Eleina prisivertė nusišypsoti.
  — Kaip milordas pageidauja. Bet kol nenusiprausi, neapsirengsi ir neišsiruoši į kelią, negausi nieko. Eikš, kol dar rytas.
  Tvirtai paėmusi už rankos, Eleina tempte ištempė jį iš lovos.
  Tačiau, Eleinai nespėjus pakviesti tarnaičių, mielasis Robinas ištįsusiomis rankomis apsivijo kaklą ir ją pabučiavo. Tai buvo nerangaus, mažo berniuko bučinys. Robertas Arinas viską darė kažkaip negrabiai. Užsįmerkusi galėčiau apsimesti, kad jis — Gėlių riteris. Kadaise seras Loras padovanojo Šansai Stark raudoną rožę, bet niekada jos nebučiavo ir… joks Tairelis tikrai nebučiuos Eleinos Stoun. Kad ir kokia graži, vis dėlto ji buvo gimusi ne santuokoje.
  Kai berniuko lūpos palietė jos lūpas, Eleina staiga prisiminė kitą bučinį. To jausmo ji dar nepamiršo ir, rodės, dar jautė šiurkščias jo lūpas, prispaustas prie jos lūpų. Jis atėjo pas Šansą tamsoje, žaliai ugniai nutvieskus dangų. Gavo iš manęs dainą ir bučinį, o nepaliko nieko, tik kruviną apsiaustą.
  Bet tai nesvarbu. Tie laikai praėjo, o Sansos šiame pasaulyje taip pat nebebuvo.
  Eleina mažąjį lordą atstūmė.
  — Pakaks. Jei laikysiesi žodžio, vėl mane pabučiuoti galėsi tik mums pasiekus Mėnulio Vartus.
  Už durų laukė Madė, Gretčelė ir meisteris Koulmanas. Meisteris buvo išsitrinkęs išmatomis suteptus plaukus ir apsivilkęs kitą drabužį. Taip pat atėjo ir Roberto ginklanešiai. Teransas ir Džailsas iš tolo suuosdavo rūpesčius.
  — Lordas Robertas jaučiasi stipresnis, — pasakė Eleina tarnaitėms. — Atneškite karšto vandens maudytis, tik žiūrėkite, nenuplikykite jo. Ir šukuodamos plaukus nepeškite, jis to nemėgsta. — Vienas iš ginklanešių prunkštelėjo, bet Eleina jam tarė: — Teransai, paruošk jo šviesybei jojimo kostiumą ir šilčiausią jo apsiaustą. Džailsai, tu išnešk sudužusį naktipuodį ir išvalyk grindis.
  Džailsas Graftonas susiraukė.
  — Aš ne tarnaitė valytoja…
  — Daryk, ką liepia ledi Eleina, o jei ne, apie tavo elgesį išgirs Lotoras Brunas, — pagrasino meisteris Koulmanas. Jis nuėjo paskui Eleiną koridoriumi ir nulipo vingiuotais laiptais. — Dėkoju, kad padėjai, miledi. Tu moki jį prišnekinti. — Kiek padvejojęs meisteris pridūrė: — Ar būdama su juo neatkreipei dėmesio, kad jis drebėtų?
  — Kai laikiau už rankos, jo pirštai truputį virpėjo, bet tik tiek. Lordas Robertas sako, kad įpylei jam į pieną kažkokios bjaurasties.
  — Bjaurasties? — Koulmanas pakėlė į ją akis, sumirksėjo, nurijo seilę, o jo Adomo obuolys pakilo ir vėl nusileido. — Aš tik… Ar jam iš nosies nebėga kraujas?
  — Ne.
  — Gerai. Labai gerai. — Jam linksint ant juokingai ilgo ir lieso kaklo pūpsančia galva, švelniai dzingtelėjo meisterio grandinė. — Ši kelionė žemyn… Miledi, būtų saugiausia, jei įmaišyčiau jo šviesybei į gėrimą aguonpienio.
  Tada lordas Robertas užmigtų ir Mija Stoun galėtų paguldyti jį tvirčiausiam mului skersai nugaros.
  — Lizdo lordas negali leistis nuo savo kalno pririštas mului ant nugaros kaip miežių maišas.
  Dėl to Eleina nė kiek neabejojo. Tėvas ją įspėjo, kad jie negali taip atvirai parodyti, koks Robertas silpnas ir bailus, ir leisti šiai žiniai plačiai pasklisti. Gaila, kad jo čia nėra. Jis žinotų, ką daryti.
  Tačiau Petiras Beilišas buvo išvykęs iš Slėnio ir dalyvavo lordo Lajonelio Korbrėjaus vestuvėse. Ketvirtą dešimtį perkopęs ir bevaikis našlys, lordas Lajonelis užsimojo vesti kaip iš pieno plaukusią šešiolikmetę turtingo Kirų miesto pirklio dukterį. Petiras pats juodu supiršo. Sklido kalbos, jog nuotakos kraitis — stulbinamai didelis; šiaip ar taip, jis turėjo būti tikrai nemenkas, nes mergina nebuvo kilminga. Į vestuves turėjo atvykti Korbrėjų vasalai, lordas Vekslis, lordas Graftonas, lordas Linderlis, keli ne tokie įtakingi lordai bei riteriai žemvaldžiai ir… lordas Belmoras, neseniai susitaikęs su jos tėvu. Kiti lordai pareiškėjai, — bent jau taip buvo manoma, — šiose vestuvėse neturėjo pasirodyti, tad Petiro dalyvavimas buvo didžiai svarbus.
  Eleina visa tai puikiai suprato, tačiau tai reiškė, kad visa našta saugiai nulydėti mieląjį Robiną į pakalnę guls ant jos vienos pečių.
  — Duok jo šviesybei taurę saldaus pieno, — paprašė ji meisterio. — Tada leisdamasis nuo kalno jis nedrebės.
  — Dar nepraėjo nė trys dienos, kai jis išgėrė paskutinę šio gėrimo taurę… — mėgino prieštarauti Koulmanas.
  — O vakar vakare norėjo dar vienos, bet tu jam nedavei.
  — Nes taip dažnai negalima. Tu nesupranti, miledi. Kaip jau sakiau lordui Gynėjui, žiupsnelis saldžiamiegės numalšina drebulį, bet ji kaupiasi kūne ir ilgainiui…
  — Laikas nebus svarbu, jei jo šviesybę ištiks drebulio priepuolis ir jis nukris nuo kalno. Jei čia būtų mano tėvas, žinau, kad lieptų bet kokia kaina išlaikyti lordą Robertą ramų.
  — Mėginu tai padaryti, miledi, bet jo priepuoliai vis smarkesni, o kraujas toks prastas, kad nebedrįstu dėti dėlių. Saldžiamiegė… Ar esi tikray kad jam iš nosies nebėga kraujas?
  — Jis šniurkščiojo, — pripažino Eleina, — bet kraujo nemačiau.
  — Man reikėjo pasikalbėti su lordu Gynėju. Ta puota… Svarstau, ar protinga kelti puotą, kai tiek daug jėgų bus prarasta leidžiantis nuo kalno?
  — Puota nebus didelė, — patikino jį Eleina. — Dalyvaus ne daugiau kaip keturios dešimtys svečių. Lordas Nestoras ir jo šeimyna, Vartų riteris, keli mažesni lordai ir jų vasalai…
  — Juk žinai, kad lordas Robertas svetimų nemėgsta, o per puotą bus geriama, triukšmaujama… gros muzika. Muzika jį gąsdina.
  — Muzika jį ramina, — pataisė meisterį Eleina, — ypač aukštosios arfos muzika. Nuo tada, kai Mariljonas nužudė jo motiną, lordas Robertas negali pakęsti dainavimo. — Šį melą ji buvo ištarusi tiek daug kartų, jog dažniausiai Eleinai jis atrodydavo kaip tiesa; visa kita, regėjos, tik blogas sapnas, kartais dar sujaukdavęs jai miegą. — Lordo Nestoro keliamoje puotoje dainių nebus, tik fleitos ir smuikai gros šokių muziką. — Ką ji darys, kai užgros muzika? Tai buvo erzinantis klausimas, į kurį jos širdis atsakė vienaip, o galva — kitaip. Sansa mėgo šokti, bet Eleina… — Tiesiog, prieš mums iškeliaujant, duok jam vieną taurę saldaus pieno, prieš puotą — antrą, ir nekils jokių rūpesčių.
  — Gerai. — Laiptų papėdėje jiedu stabtelėjo. — Bet tai bus paskutinis kartas. Paskui bent pusmetį lordas Robertas saldaus pieno negaus.
  — Bus geriau, jei tai aptarsi su lordu Gynėju.
  Stumtelėjusi duris, Eleina žengė į kiemą. Ji suprato, kad Koulmanas savo globotiniui nori tik gero, tačiau tai, kas geriausia berniukui, vardu Robertas, ir tai, kas geriausia lordui Arinui, ne visada sutapo. Petiras taip ir pasakė, ir tai buvo tiesa. Meisteris Koulmanas rūpinasi tik berniuku. O mudviem su tėvu tenka didesni rūpesčiai.
  Kiemą buvo užklojęs gerokai anksčiau iškritęs sniegas ir nuo pylimų bei bokštų nelyginant krištolo ietys nutįsę kybojo varvekliai. Lizdo pilis buvo pastatyta iš puikaus balto akmens, o apgaubta žiemos skraistės atrodė dar baltesnė. Kokia graži ir neįveikiama pilis, pagalvojo Eleina. Bet, kad ir kaip stengėsi, pamėgti šios pilies ji negalėjo. Dar sargybiniams ir tarnams nenusileidus nuo kalno, ji atrodė tuščia kaip kapas, o išvykus Petirui Beilišui pasidarė dar niūresnė. Po Mariljono mirties čia niekas daugiau nedainavo. Niekas per garsiai nesijuokė. Net dievai tylėjo. Lizdas galėjo pasigirti septa, bet neturėjo septono; čia ošė dievų giraitė, bet nebuvo širdamedžio. Šioje pilyje dievai maldų neišklauso, dažnai pagalvodavo Eleina, nors būdavo dienų, kai jausdavosi tokia vieniša, jog vis tiek mėgindavo melstis. Į jos maldas atsiliepdavo tik vėjas, nuolat švilpaujantis tarp septynių laibų baltų bokštų ir su kiekvienu gūsiu klebinantis Mėnulio duris. Žiemą čia bus dar nykiau, tikino save Eleina. Žiemą ši pilis virs šaltu ir baltu kalėjimu.
  Ir vis dėlto mintis, kad reikės palikti pilį, baugino ją beveik taip pat kaip Robertą. Tik Eleina geriau tą baimę slėpė. Tėvas jai paaiškino, kad gėda ne bijoti, o išsiduoti, kad bijai.
  — Visi žmonės nuolat bijo, — pasakė jis.
  Eleina nebuvo tikra, ar nuoširdžiai juo patikėjo. Petiras Beilišas nebijojo nieko. Jis taip pasakė tik norėdamas mane padrąsinti. Tos drąsos jai prireiks ten, apačioje, mat rizika, jog bus atpažinta, ten buvo daug didesnė. Pėtiro bičiuliai iš karaliaus dvaro perdavė jam žinią, jog karalienė pasiuntė vyrus ieškoti Kipšo ir Sansos Stark. Jeigu jie mane ras, būsiu žuvusi, tarė ji sau, leisdamasi apledėjusiais akmeniniais laiptais. Visą laiką ir vidumi, ir išore turiu būti Eleina.
  Lotoras Brunas buvo suktuvo kambarėlyje ir padėjo kalėjimo prižiūrėtojui Mordui bei dviem tarnams krauti drabužių dėžes ir audinių ryšulius į šešis didžiulius ąžuolinius kubilus, — tokius didelius, kad juose būtų tilpę po tris vyrus. Didžiuliais grandininiais suktuvais pasiekti tarpinę, šešiais šimtais pėdų žemiau dunksančią Dangaus pilį buvo lengviausia; taip pat buvo galima leistis iš pilies požemio siauru lauko akmens tarpekliu. Arba pakartoti Mariljono ir ledi Lisos skrydį.
  — Berniukas atsikėlė? — paklausė seras Lotoras.
  — Dabar tarnaitės jį maudo. Po valandos bus pasiruošęs.
  — Tikėkimės. Ilgiau kaip iki vidurdienio Mija nelauks.
  Suktuvo kambarėlis nebuvo šildomas, tad su kiekvienu žodžiu jam iš burnos virto garas.
  — Lauks, — ryžtingai tarė Eleina. — Turi laukti.
  — Nebūk tokia tikra, miledi. Ta mergina pati pusiau mulė. Man rodos, ji veikiau paliks mus mirti badu, nei leis, kad kiltų pavojus jos gyvuliams, — šypsodamasis pasakė jis.
  Seras Lotoras visada šypsosi kalbėdamas apie Miją Stoun. Mija už serą Lotorą buvo gerokai jaunesnė, bet, kai jos tėvas sutarė dėl lordo Korbrėjaus ir pirklio dukters santuokos, Lotoras Eleinai pasakė, girdi, jaunos merginos visuomet būna laimingesnės ištekėjusios už vyresnių vyrų. „Naivumas ir patirtis santuokoje puikiai dera“, — tada pareiškė Lotoras.
  Eleina svarstė, ką Mija mano apie serą Lotorą? Priplota nosimi, kampuotu smakru ir su kupeta žilų plaukų ant viršugalvio, Brunas tikrai nebuvo gražuolis, bet ir ne pabaisa. Jo veidas niekuo neišsiskiria, bet atrodo nuoširdus. Nors ir pakeltas į riterius, seras Lotoras buvo labai žemos kilmės vyras. Vieną vakarą jis jai pasipasakojo esąs Brunų Braunholų, senos riterių giminės iš Skeltnagio kyšulio, giminaitis. „Kai mirė mano tėvas, nukeliavau pas juos, — išliejo širdgėlą jis, — bet jie spjovė man į veidą ir pareiškė, kad mano gyslomis neteka jų kraujas.“ Kas buvo paskui, jis nutylėjo, tik užsiminė, kad valdyti ginklus išmoko kaudamasis. Blaivus jis būdavo ramus žmogus, be to, velniškai stiprus. Petiras sako, kad jis ištikimas. Jis pasitiki Lotoru tiek pat, kiek ir visais kitais. Eleinos nuomone, tokiai pavainikei kaip Mija Stoun Brunas būtų puikus jaunikis. Jei tėvas būtų ją pripažinęs kaip savo dukterį, viskas dabar būtų kitaip, bet jis to nepadarė. Be to, Madė sako, kad Mija seniai ne mergelė.
  Mordas pakėlė rimbą, pliaukštelėjo, ir pirmoji jaučių pora, nors ir nerangiai, ėmė eiti ratu sukdami gervę. Grandinė ėmė vyniotis vis brūkštelėdama akmenį ir džergždama, o ąžuolinis kubilas sūpuodamasis pradėjo leistis link Dangaus. Vargšai jaučiai, pagalvojo Eleina. Prieš iškeliaudamas Mordas perrėš jiems gerkles, išmėsinės ir paliks sulesti sakalams. O sušaldytą mėsą, grįžę į Lizdą, jei tik nebus sugedusi, jie išsikeps ant laužo pavasario šventėje. Senoji Gretčelė tvirtino, girdi, gausios šaldytos mėsos atsargos pranašauja derlingą vasarą.
  — Miledi, — tarė seras Lotoras, — bus geriau, jei žinosi. Mija atėjo ne viena. Su ja — ledi Miranda.
  — Šit kaip…
  Kam jai joti į kalną, ir tik tam, kad paskui vėl turėtų leistis? Miranda Rois buvo lordo Nestoro duktė. Tą kartą, kai Sansa, drauge su teta Lisa ir lordu Petiru keliaudama į Lizdą, lankėsi Mėnulio Vartuose, Miranda buvo išvykusi, bet Eleina daug apie ją girdėjo iš Lizdo kareivių ir tarnaičių. Jos motina buvo seniai mirusi, tad ledi Miranda rūpinosi tėvo pilimi; sklandė gandai, kad jai esant namuose gyvenimas toje pilyje daug linksmesnis, nei jai išvykus. „Anksčiau ar vėliau tau teks susipažinti su Miranda Rois, — įspėjo ją Petiras. — Kai susitiksi su ja, būk atsargi. Jai patinka apsimesti kvailute ir linksmuole, bet iš tiesų ji gudresnė už savo tėvą. Leisdama laiką su ja geriau prikąsk liežuvį.“
  Ir prikąstu, pagalvojo Eleina, tik nemaniau, kad teks jį prikąsti taip greitai.
  — Robertui tai patiks. — Jis mėgo Mirandą Rois. — O dabar prašau man atleisti, sere. Turiu baigti ruoštis.
  Ir Eleina viena paskutinį kartą užlipo į savo kambarį. Langai buvo uždaryti, langinės užvertos, baldai uždengti audeklu. Kai kurie jos daiktai jau buvo išnešti, kiti padėti į saugyklą. Visi šilkiniai ir aksominiai ledi Lisos drabužiai buvo palikti kambaryje. Ploniausios drobės ir prabangiausio aksomo drabužiai, gausiai išsiuvinėti ir papuošti myrietiškais nėriniais, — visi jie turėjo likti viršuje. Nusileidusi nuo kalno, Eleina privalėjo rengtis kukliai, kaip ir dera kuklios kilmės merginai. Tai nesvarbu, raminosi ji, juk net ir čia nedrįsau dėvėti geriausių suknelių.
  Gretčelė buvo nuklojusi nuo lovos patalynę ir sukrovusi kelioninius apdarus. Po sijonais ir ant dviejų apatinių drabužių eilių Eleina jau mūvėjo prigludusias vilnones kelnes. Dabar ji dar apsivilko ėriuko vilnos tuniką, užsimetė ant pečių kailinį apsiaustą su gobtuvu ir susisegė jį Petiro dovanota, daugiakalbio strazdo sege. Ant lovos taip pat buvo padėta skara ir pora odinių pirštinių kailiniu pamušalu, puikiai derančių prie jojimo batų. Baigusi rengtis, Eleina pasijuto stora ir pūkuota kaip meškiukas. Kai atsidursiu ant kalno, džiaugsiuosi, kad taip apsirengiau, pasiguodė ji. Ir išeidama paskutinį kartą apžvelgė kambarį. Čia buvau saugi, pagalvojo, o ten, žemai…
  Grįžusi į suktuvo kambarį, Eleina rado nekantriai laukiančią Miją Stoun, taip pat Lotorą Bruną ir Mordą. Matyt, ji pasikėlė kubilu pasidomėti, kodėl taip ilgai užtrukome. Liekna ir raumeninga, Mija atrodė tvirta kaip seni, iš kietintos odos pasiūti jojimo drabužiai, kuriuos ji vilkėjo po sidabriškai pilkais šarviniais marškiniais. Jos plaukai buvo juodi kaip varno sparnas, be to, tokie trumpi ir susitaršę, kad Eleinai dingtelėjo, ar tik ji nesitrumpina jų durklu. Gražiausios buvo Mijos akys — didelės ir žydros. Ji būtų graži, jei rengtųsi kaip mergina. Nejučia Eleina ėmė svarstyti, ar serui Lotorui ji labiau patinka vilkinti geležį ir kietintą odą, ar vis dėlto jis svajoja pamatyti ją, vilkinčią šilkinę suknią su nėriniais? Mija sakydavo, kad jos tėvas buvo ožys, o motina pelėda, bet iš Madės Eleina sužinojo tikrąją merginos gyvenimo istoriją. Taip, dabar, žvelgdama į Miją, pagalvojo ji, tai jo akys ir jo plaukai — vešlūs juodi plaukai, kaip ir jų abiejų su Renliu.
  — Kur jis? — paklausė pavainikė.
  — Jo šviesybė dabar maudomas ir rengiamas.
  — Jam reikėtų truputį pasiskubinti. Ar nejauti, kad vis labiau šąla? Prieš saulei nusileidžiant turime atsidurti žemiau Sniego.
  — Ar vėjas labai stiprus? — paklausė jos Eleina.
  — Galėtų būti ir stipresnis… ir sustiprės, kai sutems. — Mija nusibraukė nuo akių plaukų sruogą. — Jei jis dar ilgai maudysis, liksime įkalinti čia visą žiemą ir neturėsime ko valgyti, nebent vieni kitus.
  Eleina nesumojo, ką atsakyti. Laimė, ją išgelbėjo atėjęs Robertas Arinas. Mažasis lordas vilkėjo žydrus aksomo drabužius, ant kaklo buvo pasikabinęs aukso grandinę su safyrais, pečius apsisiautęs baltu meškos kailio apsiaustu. Abu ginklanešiai laikė po vieną apsiausto skverną, kad šie nesivilktų žeme. Juos lydėjo meisteris Koulmanas, apsirengęs nuspurusiu pilku apsiaustu su voverių kailiukų pamušalu. Jam už nugaros mindžikavo Gretčelė ir Madė.
  Į veidą pūstelėjus šaltam vėjui, Robertas krūptelėjo, bet čia pat stovėjo Teransas ir Džailsas, tad sprukti jis negalėjo.
  — Milorde, — kreipėsi į jį Mija, — ar leisiesi su manimi?
  Ji pernelyg šiurkšti, dingtelėjo Eleinai. Mijai derėjo pasitikti jį su šypsena ir pagirti, kad jis atrodo labai stiprus ir narsus.
  — Noriu leistis su Eleina, — atsakė lordas Robertas. — Eisiu tik su ja.
  — Kubilas išlaikys mus tris.
  — Noriu leistis tik su Eleina. Tu dvoki kaip mulas.
  — Kaip nori. — Mijos veido išraiška liko visiškai abejinga.
  Vienos suktuvo grandinės buvo pririštos prie pintų krepšių, kitos — prie tvirtų ąžuolinių kubilų. Patys didžiausi iš tų kubilų buvo aukštesni už Eleiną, o tamsiai rudi jų šulai apjuosti geležiniais lankais. Ir vis dėlto, paėmusi Robertą už rankos ir padėdama jam įlipti, Eleina pajuto gerklėje tuksint širdį. Kai jiems už nugarų likusi anga užsivėrė, juodu iš visų pusių supo medis. Tik kubilo viršus liko atviras. Ir gerai, pagalvojo ji, bent jau negalime pažvelgti žemyn. Jiems po kojomis buvo Dangus ir… dangus. Šeši šimtai pėdų dangaus. Akimirką ji net susivokė svarstanti, ar ilgai krito jos teta, kol įveikė šį atstumą, ir kokia buvo paskutinė jos mintis, prieš trenkiantis į kalną. Ne, neturėčiau apie tai galvoti. Neturėčiau!
  — PIRMYN! — sušuko seras Lotoras.
  Kažkas stipriai stumtelėjo kubilą. Jis ėmė sūpuotis, pasviro, dugnu brūkštelėjo per grindis ir pakibo ore. Eleina išgirdo Mordo rimbo pliaukštelėjimą ir grandinės žvangėjimą. Jie ėmė leistis: iš pradžių stabčiodami ir trūkčiodami, paskui jau sklandžiau. Robertas atrodė išbalęs, jo akys buvo užverktos, bet rankos nedrebėjo. Jiems virš galvų likęs Lizdas vis tolo ir mažėjo. Dėl apatiniuose aukštuose įrengtų dangaus celių, žvelgiant iš apačios, pilis truputį priminė medaus korį. Ledinį medaus korį, pagalvojo Eleina, iš sniego pastatytą pilį. Ji girdėjo aplink kubilą stūgaujant vėją.
  Nusileidus šimtą pėdų, juos staiga pagavo staigus ir stiprus vėjo gūsis. Kubilas ėmė suptis į šonus, suktis ore, o tada smarkiai trenkėsi į jiems už nugarų stūksančią uolą. Jiedviem ant galvų pasipylė sniegas ir ledo nuoskilos, o ąžuolas nuo smūgio sugirgždėjo. Robertas aiktelėjęs prilipo prie Eleinos ir įsikniaubė jai tarp krūtų.
  — Milordas narsus, — tarė Eleina pajutusi, jog berniukas virpa. — Aš taip bijau, kad vos žodį pratariu, o tu ne.
  Ir pajuto, kad lordas Robertas linktelėjo.
  — Sparnuotas riteris buvo narsus ir man drąsos netrūksta, — prikišęs lūpas prie jos korsažo, išdidžiai sušnabždėjo jis. — Esu Arinas.
  — Ar gali mielasis Robinas tvirčiau mane apkabinti? — paklausė Eleina, nors Robertas taip stipriai spaudė ją glėbyje, kad ji vos galėjo kvėpuoti.
  — Jei taip nori… — vėl sušnabždėjo berniukas.
  Ir, stipriai laikydamiesi vienas kito, jiedu toliau leidosi tiesiai į Dangų.
  Vadinti Dangų pilimi — tai tarsi išvietės duobę vadinti ežeru, pagalvojo Eleina, kai kubilas buvo atidarytas ir jie išlipo šioje tarpinėje pilyje. Iš tiesų Dangus tebuvo sena pusmėnulio pavidalo siena, sukrauta iš kalkių skiediniu nesutvirtintų akmenų, atitverianti akmeninį prarajos kraštą nuo žiojinčios didelio urvo angos. To urvo viduje buvo sandėliai ir arklidės, ilga, pačios gamtos sukurta menė ir iškirstos atramos rankoms, skirtos kopti į Lizdą. Lauke žemė buvo nusėta akmenų nuoskilomis ir rieduliais. Prie sienos buvo galima prieiti tik iš žemių supiltomis nuožulniomis prievažomis. Dabar, stūksantis šešiais šimtais pėdų aukščiau, Lizdas atrodė toks mažas, kad Eleina galėjo užstoti jį delnu, o toli apačioje driekėsi žalias ir auksinis Slėnis.
  Tarpinėje pilyje jų laukė dvi dešimtys mulų, du mulų vedliai ir ledi Miranda Rois. Lordo Nestoro duktė pasirodė esanti neaukšta, apkūnoka mergina, maždaug tokio paties amžiaus kaip ir Mija Stoun, tik Mija buvo liekna ir raumeninga, o Miranda — putli, gardžiai kvepianti, plačiais klubais, storu liemeniu ir labai krūtinga. Ji buvo raudonskruostė, kaštoniniais plaukais, maža burna ir rudomis žvitriomis akimis. Robertui atsargiai išlipus iš kubilo, Miranda atsiklaupė ant sniego lopinio pabučiuoti jam rankos ir skruostų.
  — Milorde, — tarė ji, — kaip tu išaugai!
  — Šit kaip?! — patenkintas atsakė Robertas.
  — Netrukus ir mane praaugsi, — pamelavo ledi. Ji atsistojo ir nusibraukė nuo sijonų sniegą. — O tu tikriausiai lordo Gynėjo duktė, — pridūrė, kai kubilas tarškėdamas ėmė kilti atgal į Lizdą. — Girdėjau, kad esi graži. Ir matau, jog tai tiesa.
  Eleina padarė reveransą.
  T Miledi man labai gera.
  — Gera? — Vyresnioji mergina nusijuokė. — Tai būtų labai jau nuobodu. Noriu būti išdykusi. Kol josime žemyn, turėsi man išpasakoti visas savo paslaptis. Ar galiu vadinti tave Eleina?
  — Jei tik nori, miledi. — Bet paslapčių tau neišpasakosiu.
  — Vartuose esu „miledi“, o čia, ant kalno, gali vadinti mane Randa. Kiek tau metų, Eleina?
  — Keturiolika, miledi.
  Ji sumetė, jog Eleina Stoun turi būti vyresnė už Šansą Stark.
  — Randa. Nuo to laiko, kai buvau keturiolikos, rodos, praėjo visa amžinybė. Tuomet buvau dar nekalta… Ar tu vis dar nekalta, Eleina?
  Eleina nuraudo.
  — Tau nederėtų… taip, žinoma.
  — Tausoji save lordui Robertui? — pasišaipė ledi Miranda. — O gal tavo palankumo tikisi koks nors aistringas ginklanešys?
  — Ne, — papurtė galvą Eleina, o Robertas pridūrė: — Ji mano draugė. Tegul Teransas ir Džailsas nekiša prie jos nagų.
  Jiems besišnekant nusileido ir antras kubilas, švelniai dunkstelėjęs į sustiklėjusio sniego krūvą. Iš jo išlipo meisteris Koulmanas ir abu ginklanešiai: Teransas ir Džailsas. Kitu kubilu nusileido Madė ir Gretčelė su Mija Stoun. Pavainikė mergina negaišo laiko ir iš karto ėmė vadovauti.
  — Bus geriau, jei visi ant kalno nesigrūsime, — pasakė ji kitiems mulų varovams. — Aš pasirūpinsiu lordu Robertu ir jo palyda. Osi, tu padėsi leistis serui Lotorui ir kitiems, bet man išjojus valandą palūkėk. Kerotai, tu būsi atsakingas už jų skrynias ir dėžes. — Tada, vėjui plaikstant juodus jos plaukus, Mija kreipėsi į Robertą Ariną: — Kokiu mulu šiandien josi, milorde?
  — Jie visi dvokia. Paimsiu tą pilką, su nukąsta ausimi. Ir noriu, kad kartu jotų Eleina. Ir Miranda.
  — Ten, kur kelias bus platus, galės joti. Eikš, milorde, padėsiu tau užsilipti ant mulo. Ore jau tvyro sniego kvapas.
  Kol jie pagaliau susiruošė joti, praėjo dar pusvalandis. Kai visi susėdo ant mulų, Mija Stoun ryžtingai davė komandą ir ginkluoti Dangaus sargybiniai plačiai atvėrė vartus. Priekyje jojo Mija, o jai iš paskos — lordas Robertas, įsisupęs į lokenos apsiaustą. Paskui jį sekė Eleina ir Miranda Rois, paskui jas — Gretčelė ir Madė, tada — Teransas Linderlis ir Džailsas Graftonas. Paskutinis jojo meisteris Koulmanas, vesdamas antrą mulą, apkrautą dėžėmis su vaistinėmis žolėmis ir užpilais.
  Už sienų pūtė dar žvarbesnis vėjas. Kol kas jie buvo aukščiau medžių linijos, visiškai neapsaugoti nuo gamtos stichijų. Eleina džiaugėsi, kad taip šiltai apsirengė. Jai už nugaros garsiai plumpsėdamas plaikstėsi apsiaustas, o staigus vėjo gūsis nusmaukė nuo galvos gobtuvą. Ji nusijuokė, bet keliais jardais ją lenkiantis lordas Robertas neramiai krustelėjo ir tarė:
  — Per šalta. Turime grįžti ir palaukti šiltesnio oro.
  — Slėnyje bus šilčiau, milorde, — paaiškino Mija. — Kai nusileisime, pamatysi.
  — Nenoriu nieko pamatyti, — atrėžė Robertas, tačiau Mija nekreipė į jį dėmesio.
  Jie jojo nesibaigiančiais vingiuotais akmeniniais laiptais, iškirstais kalno šlaite, bet mulai pažinojo kiekvieną šio kelio colį. Eleina tuo džiaugėsi. Šen bei ten mėtėsi per daugybę metų nuo šalčio ir karščio, nuo atlydžių ir speigų suskilę akmenys. Abipus tako, ant uolų šlaitų akinamai spindėjo balti sniego liežuviai. Skaisčiai švietė saulė, dangus buvo giedras, aukštai virš galvos, pasikinkę vėją, ratais sklendė sakalai.
  Čia, aukštai, šlaitas buvo stačiausias ir laiptai vedė veikiau tai pirmyn, tai atgal, o ne tiesiai žemyn. Į kalną užkopė Sansa Stark, o leidžiasi nuo jo jau būdama Eleina Stoun. Tai buvo keista mintis. Ji prisiminė, jog kopiant Mija ją įspėjo nenuleisti akių nuo priešais besidriekiančio tako. „Žiūrėk į viršų, ne žemyn“, — tąkart pasakė ji. Bet… leidžiantis tai nebuvo įmanoma. Galėčiau užsimerktu Mulas kelią žino, jam manęs nereikia. Bet taip, rodės, galėjo pasielgti tik bailutė Sansa. Eleina buvo vyresnė, pavainikė ir… turėjo daugiau drąsos.
  Iš pradžių jie jojo vorele, bet paskui takas išplatėjo tiek, kad buvo galima joti dviese vienam šalia kito, ir prie jos prisigretino Miranda Rois.
  — Gavome tavo tėvo laišką, — atsainiai, tarsi jiedvi būtų sėdėjusios kartu su septone ir siuvinėjusios, prabilo ji. — Jis rašo, kad jau grįžta namo ir tikisi netrukus vėl pamatyti savo mieląją dukterį. Dar jis rašo, kad Lajonelis Korbrėjus, rodos, patenkintas ir savo jaunąja žmona, ir dar labiau — jos kraičiu. Tikiuosi, lordas Lajonelis neužmirš, jog sugulti turi su žmona, o ne su kraičio skrynia. Taip pat lordas Petiras užsiminė, kad vestuvių puotoje, visų nuostabai, pasirodė ledi Veinvud ir Devynių Žvaigždžių riteris.
  — Anija Veinvud? Šit kaip? — Iš šešių pareiškimą paskelbusių lordų ištikimi, rodos, jau buvo trys. Ruošdamasis leistis nuo kalno, Petiras Beilišas neabejojo palenksiąs savo pusėn Simondą Templtoną, bet apie ledi Veinvud neužsiminė. — Ar gavote ir daugiau žinių? — paklausė Eleina.
  Lizdas buvo tokia nuošali vieta, kad ji trokšte troško bet kokių naujienų iš plačiojo pasaulio, nors ir kasdienių, nors ir visiškai nereikšmingų.
  — Ne, iš tavo tėvo daugiau jokių žinių negavome, bet sulaukėme ir kitų paukščių. Visur tęsiasi karas, tik ne čia. Riveranas pasidavė, bet Drakonų Uola ir Vėtrų Gūžta vis dar priklauso lordui Staniui ir laikosi.
  — Ledi Lisa buvo tokia išmintinga, kad į tą karą nesikišo.
  Miranda gudriai šyptelėjo.
  — Taip, ta geroji ledi buvo didžiai išmintinga. — Miranda Rois truputį pasimuistė balne. — Kodėl tie mulai tokie kaulėti ir užsispyrę. Tikriausiai Mija prastai juos šeria. Joti ant stambaus riebaus mulo būtų daug patogiau. Beje, ar žinojai, kad išrinktas naujas aukštasis septonas? Ak, o prie Sienos lordu vadu tapo berniukas, kažkoks nesantuokinis Edardo Starko sūnus.
  — Jonas Snou? — nustebusi leptelėjo Eleina.
  — Snou? Taip, rodos, būtent Snou.
  Jono ji seniai nebeprisimindavo. Jis buvo netikras brolis, ir vis dėlto… Robui, Branui ir Rikonui žuvus, Jonas Snou buvo vienintelis jai likęs brolis. Dabar aš taip pat nesantuokinis vaikas, kaip ir jis. Ak, kaip būtų malonu vėl jį pamatyti. Bet tai, žinoma, buvo neįmanoma. Eleina Stoun brolių neturėjo — nei prasčiokų, nei kilmingų.
  — Mūsų pusbrolis Bronzinis Jonas Ranestoune surengė bendras riterių kautynes, — nekreipdama dėmesio į susimąsčiusią Eleiną, kalbėjo Miranda Rois. — Visai nedideles, skirtas tik ginklanešiams. Jos buvo surengtos tam, kad Haris Paveldėtojas jose pasižymėtų ir būtų pakeltas į riterius.
  — Haris Paveldėtojas?
  — Ledi Veinvud globotinis. Haroldas Hardingas. Rodos, dabar turėsime jį vadinti seru Hariu. Bronzinis Jonas įšventino jį į riterius.
  — Hm… — Eleina sutriko. Kodėl ledi Veinvud globotinis turi tapti jos paveldėtoju? Juk ji turi sūnų, kurių gyslomis teka jos kraujas. Vienas iš jų buvo Kruvinųjų vartų riteris, seras Donelis. Tačiau, nenorėdama apsikvailinti, ji tik pridūrė: — Tikiuosi, kad jis bus vertas riterio vardo.
  Ledi Miranda prunkštelėjo.
  — O aš tikiuosi, kad susigaus sifilį. Turbūt nežinai, bet su kažkokia prasčioke jis susilaukė nesantuokinės dukters. Mano lordas tėvas tikėjosi išleisti mane už Hario, bet ledi Veinvud apie tai nė girdėti nenorėjo. Nežinau, ar aš pasirodžiau jai netinkama, ar mano kraitis per menkas. — Miranda atsiduso. — Man reikia kito sutuoktinio. Kadaise turėjau vyrą, bet jį nužudžiau.
  — Nužudei? — priblokšta tarė Eleina.
  — O taip… Jis mirė mane užgulęs. Tiesą sakant, būdamas manyje. Tikiuosi, žinai, kas vyksta sutuoktinių lovoje?
  Ji prisiminė Tirioną, Skaliką, jo bučinius ir linktelėjo.
  — Tai turėjo būti siaubinga, miledi. Kad jis mirė. Būdamas ten, tai yra… tai yra…
  — …mane dulkindamas? — Miranda gūžtelėjo. — Iš tiesų tai buvo nemalonu. Jau nekalbant apie tai, kad ir… nemandagu. Jam net nepakako paprasčiausio padorumo pradėti kūdikį. Senų vyrų sėkla negyvybinga. Tad likau našle, nors… beveik nenaudota. Hariui gali baigtis daug blogiau. Ir, drįstu sakyti, jog ir baigsis. Ledi Veinvud mieliausiai apvesdintų jį su kuria nors iš savo anūkių arba Bronzinio Jono dukterų.
  — Jei taip sakai, miledi… — Eleina prisiminė Petiro įspėjimą.
  — Randa. Nagi, tu tikrai gali ištarti tą vardą. Sakyk: Ran-da.
  — Randa.
  — Na štai, taip daug geriau. Beje, rodos, turiu tavęs atsiprašyti. Tikriausiai pagalvosi, jog esu baisi paleistuvė, bet… gulėjau su tuo gražuoliu Mariljonu. Nežinojau, kad jis toks pabaisa. Jis gražiai dainavo ir pirštais mokėjo daryti pačius maloniausius dalykus… Jei būčiau žinojusi, kad Mariljonas ketina išstumti ledi Lisą pro Mėnulio duris, niekada nebūčiau įsileidusi jo į lovą. Šiaip jau su pabaisomis aš nesimyliu. — Miranda nužvelgė Eleinos veidą ir krūtinę. — Tu gražesnė už mane, bet mano krūtys didesnės. Anot meisterių, didelėse krūtyse randasi tiek pat pieno, kiek ir mažose, bet aš tuo netikiu. Ar kada nors matei žindyvę mažomis krūtimis? Kaip keturiolikmetės merginos, tavo krūtys gana didelės, bet kadangi tai — pavainikės krūtys, visai neturėčiau dėl jų kvaršinti sau galvos. — Miranda pasuko savo mulą arčiau Eleinos. — Tikiuosi, žinai, kad Mija jau ne mergelė?
  Ji žinojo. Kartą, kai Mija atgabeno jiems maisto, šią naujieną jai pašnabždėjo storulė Madė.
  — Madė man pasakė.
  — Neabejoju. Jos burna plati kaip ir šlaunys, o jos šlaunys — baisiai storos. Tai padarė Malkelis Redfortas. Kai dar tarnavo Lino Korbrėjaus ginklanešiu. Jis buvo tikras ginklanešys, nė iš tolo nepanašus į tą storžievį vaikiną, kurį Linas Korbrėjus pasiėmė tarnauti dabar. Sklinda kalbos, jog naujajam ginklanešiui jis moka atlyginimą. Iš visų Slėnio jaunuolių Malkelis geriausiai valdė kalaviją ir buvo šaunus… na, bent jau taip manė vargšelė Mija, kol vedė vieną iš Bronzinio Jono dukterų. Neabejoju, kad lordas Hortonas prirėmė jį prie sienos ir rinktis neleido, bet Mijai tai vis tiek buvo skaudus smūgis.
  — Seras Lotoras ją mėgsta. — Eleina žvilgtelėjo į mulų varovę, jojančią dviem dešimtimis laiptelių žemiau. — Tiesą sakant, daugiau nei mėgsta.
  — Lotoras Brunas? — Miranda kilstelėjo vieną antakį. — Ar ji tai žino? — Ir, nelaukusi atsakymo, pridūrė: — Vargšelis tik tuščiai puoselėja viltį. Mano tėvas mėgino rasti Mijai vyrą, bet ji visus atstūmė. Ta mergina — pusiau mulė.
  Nors ir žinojo turinti saugotis, palengva Eleina ėmė jausti Mirandai simpatiją. Nuo tos dienos, kai žuvo vargšelė Džeinė Pul, ji neturėjo draugės, su kuria būtų galėjusi moteriškai paplepėti.
  — Kaip manai, ar serui Lotorui ji patinka tokia, kokia yra — su šarviniais marškiniais ir odiniais drabužiais? — paklausė ji Mirandos, kuri atrodė gyvenime nemažai patyrusi. — O gal jis vis dėlto svajoja išvysti ją, pasipuošusią šilkais ir aksomais?
  — Jis vyras. Ir svajoja apie ją… nuogą.
  Ji nori, kad aš vėl raudonuočiau.
  Ledi Miranda, ko gero, išgirdo Eleinos mintis.
  — Tu taip gražiai nurausti. ĮCai nukaistu aš, mano skruostai rausta kaip prinokę obuoliai. Bet jau daug metų neraudonavau. — Ji pasilenkė prie Eleinos. — Ar tavo tėvas vėl ketina vesti?
  — Mano tėvas?
  Ėleina niekada apie tai negalvojo. Ir nuo šios minties jai kažkodėl pasidarė nejauku. Staiga ji prisiminė pro Mėnulio duris krentančios Lisos Arin veido išraišką.
  — Visi žinome, koks jis buvo atsidavęs ledi Lisai, — tarė Miranda, — bet juk amžinai negedės. Petimi reikia jaunos gražios žmonos, kad išgintų iš jo širdies sielvartą. Numanau, kad jis galės rinktis bent iš pusės Slėnio mergelių. Argi rasi geresnį sutuoktinį nei mūsų narsusis lordas Gynėjas? Nors gaila, kad jis neturi kilnesnio prievardžio ir vadinamas Mažuoju Pirštu. Gal kartais žinai, ar jis tikrai mažas?
  — Jo pirštas? — Ji vėl nuraudo. — Ne… aš niekada…
  Ledi Miranda taip garsiai nusijuokė, kad Mija Stoun atsigręžusi į jiedvi žvilgtelėjo.
  — Tiek to, Eleina, neabejoju, kad jis pakankamai didelis.
  Jie prajojo po vėjo nugairinta arka, ant kurios blyškaus akmens prikibę karojo varvekliai ir nuo jų jiems ant galvų lašėjo vanduo. Toliau besidriekiantis takas staiga siaurėjo ir stačiu šlaitu leidosi žemyn per šimtą, o gal ir daugiau pėdų. Miranda neturėjo kitos išeities ir atsiliko. Eleina leido mului žingsniuoti sava sparta. Takas šioje vietoje buvo toks status, kad ji leisdamasi stipriai įsikibo balno gugos. Nuo visų čia ėjusių geležinėmis pasagomis kaustytų mulų kanopų laiptų pakopos buvo tokios nudilusios, jog atrodė tarsi negilūs akmeniniai dubenėliai. Jų dugne telkšojo vanduo, besileidžiančios saulės spinduliuose tviskantis kaip auksas. Dabar tose duobutėse vanduo, pagalvojo Eleina, bet sutemus jis sušals ir virs ledu. Susigriebusi, kad joja užgniaužusi kvapą, Eleina giliai iškvėpė. Mija Stoun ir lordas Robertas jau beveik pasiekė uolos viją, kur šlaito žemė buvo beveik lygi. Ji mėgino nežiūrėti niekur kitur, tik į juos. Aš nenukrisiu, tarė sau Eleina. Mijos mulas mane perneš. Aplink ją garsiai ūžavo vėjas, mulo kanopos sulig kiekvienu laiptu dunksėjo ir brūžavo į akmenį. Rodės, ši kankynė truks amžinai.
  Tik staiga ji atsidūrė apačioje, kartu su Mija ir mažuoju lordu, užsiglaudusiais po rantyta uolos iškyša. Prieš akis driekėsi aukštas, uolingas, siauras ir apledėjęs balnakalnis. Eleina girdėjo stūgaujant vėją ir jautė, kaip jis plaiksto jos apsiaustą. Šią vietą ji įsiminė dar kopdama į kalną. Ir tuomet, ir dabar šio kelio ruožo ji labai bijojo.
  — Tas takas platesnis, nei atrodo, — linksmai tarė Mija Robertui. — Jardo platumo ir ne daugiau nei aštuonių jardų ilgumo. Tai smulkmena.
  — Smulkmena, — linktelėjo Robertas. Jo ranka tirtėjo.
  Aky ne, dingtelėjo Eleinai. Maldauju… Tik ne čia. Tik ne dabar.
  — Bus geriausia mulus pervesti, — pasakė Mija. — Jei milordas neprieštaraus, pirmiausia pervesiu savąjį, o tada grįšiu tavojo. — Lordas Robertas neatsiliepė. Paraudusiomis akimis jis stebeilijosi į balnakalnį. — Ilgai netruksiu, milorde, — pažadėjo Mija, tačiau Eleina abejojo, ar berniukas išgirdo bent vieną jos žodį.
  Vos tik mergina išsivedė mulą iš po uolos iškyšos, vėjas tuoj pat parodė dantis. Pakilę jos apsiausto skvernai ėmė plaikstytis ir plaktis vėjyje. Mija susvyravo ir akimirką atrodė, kad vėjo gūsiai nupūs ją nuo bedugnės krašto, bet ji vis dėlto atgavo pusiausvyrą ir žengė toliau.
  Eleina suspaudė pirštine apmautą Roberto ranką, kad ši liautųsi drebėjusi.
  — Mielasis Robinai, — tarė ji, — man baisu. Laikyk mane už rankos ir padėk pereiti. Žinau, kad tu nebijai.
  Lordas Robertas įsistebeilijo į ją išpūtęs akis, kurių dideliuose baltuose obuoliuose juodavo maži kaip smeigtuko galvutės vyzdžiai.
  — Aš nebijau?
  — Ne. Tu mano sparnuotas riteris, mielasis Robinas.
  — Sparnuotas riteris galėtų skristi, — sušnabždėjo Robertas.
  — Jis galėtų pakilti virš kalnų. — Eleina spustelėjo jam ranką.
  Prie jų, stovinčių po iškyša, prisidėjo Miranda.
  — Galėtų, — pritarė ji pamačiusi, kas čia vyksta.
  — Seras Robinas Mielasis, — linktelėjo lordas Robertas, ir Eleina sumetė, jog laukti grįžtant Mijos nėra prasmės.
  Ji padėjo berniukui nulipti nuo mulo ir jiedu, susikibę rankomis, žengė siauru akmeniniu balnakalniu, o jiems už nugarų bangavo ir plakėsi vėjo plaikstomi apsiaustai. Aplink plytėjo tik tuščia erdvė ir dangus, o toli apačioje, iš abiejų pusių, buvo matyti žemė. Jiems po kojomis bolavo ledas ir sutrupėję akmenys, ant kurių užlipęs galėjai išsisukti kulkšnį, be to, kaip paklaikęs ūžavo vėjas. Kaukia kaip vilkas, pagalvojo Sansa. Tarsi vilko šmėkla, didelė kaip kalnai.
  Jiems priėjus kitą balnakalnio galą, juos pasitiko besijuokianti Mija ir, suspaudusi glėbyje, kilstelėjo Robertą.
  — Būk atsargi, — įspėjo ją Eleina. — Maskatuodamas rankomis ir kojomis, jis gali tave užgauti. Šiaip tikrai nepagalvotum, bet… gali.
  Jos rado mažajam lordui užuoglaudą — plyšį uoloje, kur jo nepasiekė šaltas vėjas. Eleina rūpinosi juo, kol baigėsi drebulio priepuolis, o Mija grįžo ir padėjo pereiti kitiems.
  Sniege jų laukė kiti, pailsėję mulai ir karštas valgis: troškinta ožkiena su svogūnais.
  — Tu ne tik graži, bet ir labai drąsi, — pasakė jai Miranda.
  — Ne… — Išgirdusi šį pagyrimą Eleina nuraudo. — Aš nesu drąsi. Labai bijojau. Nemanau, kad be lordo Roberto būčiau perėjusi balnakalnį. — Ir kreipėsi į Miją Stoun: — Tu vos nenukritai.
  — Klysti. Aš niekada nenukrentu. — Mijos plaukai buvo uždribę ant skruosto ir uždengę vieną akį.
  — Juk sakiau, kad vos nenukritai. Ar neišsigandai?
  Mija papurtė galvą.
  — Pamenu, kai buvau labai maža, kažkoks vyras vis švystelėdavo mane aukštyn ir sugaudavo. Jis buvo toks aukštas, kad galva siekė dangų, ir išmesdavo mane taip aukštai, jog, rodės, skrendu. Mes abu juokėmės, juokėmės taip, jog vos galėjau atgauti kvapą, ir pagaliau iš to juoko net apsišlapinau, o jis tik dar garsiau nusikvatojo. Jo mėtoma niekuomet nebijodavau. Žinojau, kad jis visada mane pagaus. — Ji nusibraukė nuo veido plaukus. — Bet vieną dieną jis dingo. Vyrai ateina ir išeina. Jie meluoja, miršta arba tiesiog tave palieka. Bet kalnas — ne vyras, o akmuo — kalno sūnus. Pasitikiu savo tėvu ir mulais. Aš nenukrisiu. — Pasirėmusi į rantuotą akmens kraštą, ji atsistojo. — Geriau judėkime. Mūsų laukia ilgas kelias, be to, nujaučiu artėjant pūgą.
  Snigti pradėjo jiems paliekant Akmenį — didžiausią ir žemiausiai stovinčią iš trijų tarpinių pilių, užkirtusių priešams kelią į Lizdą. Ėmė temti. Ledi Miranda paklausė, ar jie negalėtų grįžti, pernakvoti Akmenyje, o saulei patekėjus vėl leistis nuo kalno, bet Mija apie tai nenorėjo nė girdėti.
  — Iki ryto sniego gali priversti penkias pėdas, o tuomet lipti laiptais bus per daug pavojinga net mulams, — paaiškino ji. — Geriau keliaukime. Josime labai pamažu.
  Taip jie ir padarė. Žemiau Akmens laiptai buvo platesni ir ne tokie statūs, vingiavo tarp išlakių pušų ir pilkai žalių didžiulių spygliuočių, tarsi apsiaustas gaubiančių Milžino Ieties šlaitų apačią. Mijos mulai, rodos, šiame kelyje pažinojo kiekvieną šaknį ir akmenį, o jei ką nors ir pamiršdavo, tą prisimindavo mergina. Kol sningant jie pagaliau išvydo Mėnulio Vartų žiburius, praėjo pusė nakties. Paskutinis jų kelionės tarpsnis buvo lengviausias. Snigti nesiliovė ir balta sniego skraistė apgaubė visą pasaulį. Mielasis Robinas užsnūdo balne, sūpuodamasis mului einant. Net ledi Miranda ėmė žiovauti ir skųstis nuovargiu.
  — Jums visiems paruošėme kambarius, — pasakė ji Eleinai, — bet, jei nori, šiąnakt gali miegoti kartu su manimi. Mano lovos užtektų keturioms.
  — Man būtų didelė garbė, miledi.
  — Randa. Tau pasisekė, kad jaučiuosi tokia pavargusi. Noriu tik susirangyti po antklode ir miegoti. Paprastai, kai ledi miega mano lovoje, turi susimokėti pagalvės mokestį pasakodamos visus savo nedorus darbelius.
  — O jei jokių nedorų darbų nėra padariusios?
  — Na, tuomet turi papasakoti apie visus nedorus darbus, kuriuos norėtų daryti. Apie tave, žinoma, nekalbu. Vos pažvelgus į tuos rausvus skruostus ir dideles žydras akis, iš karto matyti, kad esi dora ir skaisti. — Ji vėl nusižiovavo. — Tikiuosi, tavo kojos šiltos. Negaliu pakęsti savo lovoje merginų šaltomis kojomis.
  Kol jie prijojo jos tėvo pilį, ledi Miranda taip pat ėmė snūduriuoti, o Eleina svajojo apie savo lovą. Tai bus lova su pūkų patalais, tarė ji sau, minkšta, šilta ir gilu su pūpsančia stirta kailių. Susapnuosiu gražų sapnų, o kai nubusiuy išgirsiu lojant šunis, prie šulinio gandais besidalijant moteris ir pratybų kieme žvangant kalavijus. O paskui prasidės puota, gros muzika ir bus šokama… Po kurtinančios Lizdo tylos, ji labai ilgėjosi šūkavimų ir juoko.
  Tačiau, jiems lipant nuo mulų, iš vieno pilies bokšto išėjo Petiro sargybinis.
  — Ledi Eleina, — tarė jis, — lordas Gynėjas tavęs laukia.
  — Jau grįžo? — nustebusi paklausė ji.
  — Vakare. Rasi jį vakariniame bokšte.
  Buvo veikiau labai ankstyvas rytas nei vakaras, tad dauguma pilies žmonių miegojo, bet tik ne Petiras Beilišas. Eleina rado jį sėdintį prie spragsinčios židinio ugnies ir gurkšnojantį karštą, prieskoniais pagardintą vyną su trimis jai nepažįstamais vyrais. Jai įėjus, visi trys atsistojo, o Petiras pasitiko ją malonia šypsena.
  — Eleina… Eikš, pabučiuok tėvą.
  Ji klusniai apkabino Petirą ir pabučiavo jam skruostą.
  — Atleisk, kad sutrukdžiau, tėve. Niekas man nepasakė, kad turi draugiją.
  — Tu niekada netrukdai, mieloji. Šiems geriesiems riteriams kaip tik pasakojau, kokia klusni mano duktė.
  — Klusni ir graži, — įsiterpė jaunas dailus riteris, kurio vešlūs, šviesūs plaukai buvo tokie ilgi, kad krito žemiau pečių.
  — Tai tiesa, — pritarė antrasis riteris — apkūnus vyras juoda, šiek tiek jau pražilusia barzda, raudona, į bumbulą panašia nosimi išsiplėtusiomis kraujagyslėmis ir gyslotomis, stambiomis kaip kumpiai plaštakomis. — Apie dukters grožį nutylėjai, milorde.
  — Jei ji būtų mano duktė, būčiau pasielgęs taip pat, — prabilo trečias riteris — neaukštas, liesas, bet raumeningas, pašaipiai besišypsantis vyras smailia nosimi ir šiurkščiais, rusvais plaukais. — Juolab turėdamas reikalų su tokiais storžieviais kaip mes.
  Eleina nusijuokė.
  — Ar jūs — storžieviai? — pašmaikštavo ji. — O aš palaikiau jus visus narsiais ir mandagiais riteriais…
  — Tiesa, jie riteriai, — linktelėjo Petiras. — O narsą ir geras manieras jiems dar teks parodyti. Tikėkimės, jie mūsų nenuvils. Leisk tau pristatyti serą Baironą, serą Morgartą ir serą Šedriką. Serai, tai ledi Eleina, mano nesantuokinė ir labai protinga duktė… su kuria, jei teiksitės palikti mus vienus, man reikia pasitarti.
  Trys riteriai nusilenkė ir išėjo, nors… augalotasis šviesiais plaukais, prieš žengdamas pro duris“ pabučiavo Eleinai ranką.
  — Klajojantys riteriai? — kai durys užsidarė, nusistebėjo Eleina.
  — Alkani riteriai. Nusprendžiau, kad bus geriau, jei turėsime keliais kalavijais daugiau. Dabar tokie laikai, kad gyvenimas vis įdomesnis, mieloji, o kai gyvenimas įdomus, tau tarnaujančių kalavijuočių per daug nebūna. į Kirų miestą parplaukė „Juodasis karalius“ ir senasis Osvelis girdėjo kelias istorijas…
  Eleina suprato, jog geriau neklausti, kokios tos istorijos. Jei Petiras būtų norėjęs, kad ji jas žinotų, pats būtų papasakojęs.
  — Taip greitai tavęs nelaukiau, — pasakė ji. — Džiaugiuosi, kad grįžai.
  — Iš tavo bučinio niekada nebūčiau taip pagalvojęs. — Petiras ją prisitraukė, delnais suspaudė skruostus ir stipriai pabučiavo į lūpas. — Štai kaip reikia bučiuoti, kai nori pasakyti: „Sveikas sugrįžęs.“ Žiūrėk, kitą kartą prisimink.
  — Taip, tėve.
  Eleina pajuto, jog nuraudo. Bet Petiras dėl tokio jos bučinio visai nepyko.
  — Nepatikėsi, kas dedasi Karaliaus Uoste, mieloji. Sersėja, padedama savo tarybos, kurioje sėdi kurti, kvaili ir akli, krečia kvailystę po kvailystės. Visada tikėjausi, kad ji nuskurdins karalystę ir pasirašys sau mirties nuosprendį, bet nesitikėjau, jog viskas įvyks taip greitai. Tai mane gerokai erzina. Maniau, ketverius ar penkerius metus bus tylu ramu, tad ketinau pasėti tam tikras sėklas ir sulaukti sunokusių vaisių, bet dabar… gerai, kad sumaištis man patinka. Bijau, kad trapi taika ir tvarka, kurią mums paliko penki karaliai, valdant trims karalienėms tikrai netruks ilgai.
  — Valdant trims karalienėms? — nieko nesuprasdama paklausė Eleina.
  O Petiras nesiteikė nieko aiškinti. Tik nusišypsojo ir tarė:
  — Parvežiau savo mielai mergaitei dovaną.
  Eleina nustebo, bet kartu pasijuto pamaloninta.
  — Suknią?
  Ji buvo girdėjusi, jog Kirų mieste daug puikių siuvėjų, o jai buvo taip nusibodę rengtis pilkai ir vienodai.
  — Kai ką geriau. Spėk dar kartą.
  — Brangakmenių?
  — Jokie brangakmeniai spindesiu neprilygtų mano dukters akims.
  — Citrinų? Gavai nusipirkti citrinų? — Mielajam Robinui ji žadėjo citrininių pyragaičių, o šiems iškepti reikėjo citrinų.
  Petiras Beilišas paėmė ją už rankos ir truktelėjęs pasisodino ant kelių.
  — Radau tau jaunikį.
  — Jaunikį… — Eleina neteko žado. Ji nenorėjo vėl tekėti, bent jau ne dabar, o gal… ir niekada. — Aš… negaliu tekėti. Tėve, aš… — Žvilgtelėjusi į duris Eleina įsitikino, ar jos uždarytos. — Aš esu ištekėjusi. Juk žinai.
  Petiras nutildė Eleiną priglaudęs pirštą jai prie lūpų.
  — Neūžauga vedė Nedo Starko, o ne mano dukterį. Šiaip ar taip, tai dar tik sužadėtuvės. Vestuvių reikės palaukti, kol Sersėja sutvarkys savo reikalus ir Sansa taps našlė. Be to, tau reikia susipažinti su tuo vaikinu ir pelnyti jo palankumą. Ledi Veinvud nevers jo vesti prieš jo valią, ji man taip ir pasakė.
  — Ledi Veinvud? — Eleina netikėjo savo ausimis. — Kodėl ji turėtų leisti vienam iš sūnų vesti… vesti…
  — …ne santuokoje gimusią merginą? Pirmiausia nepamiršk, kad esi lordo Gynėjo nesantuokinė duktė. Veinvudai — sena ir garbinga giminė, bet ne tokia turtinga, kaip būtų galima pagalvoti: įsitikinau tuo, pradėjęs supirkinėti jų skolas. Žinoma, sūnaus ledi Anija į auksą niekada nemainytų. Bet globotinį… jaunasis Haris — viso labo pusbrolis, o kraitis, kurį pasiūliau ledi Veinvud, netgi didesnis už tą, kurį ką tik gavo Lajonelis Korbrėjus. Turėjo būti didesnis, kitaip ji nebūtų rizikavusi užsitraukti Bronzinio Jono rūstybės. Šios sužadėtuvės jam sujaukė visus planus. Tu pažadėta Haroldui Hardingui, mieloji, tik, žinoma, turėsi pavergti jo jauną širdį, bet… tau neturėtų būti sunku.
  — Aš pažadėta Hariui Paveldėtojui? — Eleina pamėgino prisiminti, ką apie jį ant kalno pasakojo Miranda. — Jis visai neseniai pakeltas į riterius. Be to, su kažkokia nekilminga mergina turi nesantuokinę dukterį.
  — Ir dar vieną su kita moterimi. Akivaizdu, kad Haris moka apsukti galvas merginoms. Jo plaukai rusvi, švelnūs, akys tamsiai mėlynos, o kai šypsosi, skruostuose atsiranda duobutės. Be to, girdėjau, kad jis labai mandagus. — Matyt, norėdamas Eleiną paerzinti, Petiras nusišypsojo. — Nesvarbu, kad esi gimusi ne santuokoje, mieloji, bet, kai apie šias vedybas bus paskelbta, tau pavydės visos kilmingos Slėnio ir kai kurios upių kraštų bei Žemupio mergelės.
  — Kodėl? — Eleina visai sutriko. — Ar seras Haroldas… kaip jis gali būti ledi Veinvud įpėdinis? Argi ji neturi tikrų sūnų?
  — Tris, — patvirtino Petiras. Ji užuodė jam iš burnos sklindantį vyno, gvazdikėlių ir muskato riešuto kvapą. — Dar turi dukterų ir vaikaičių.
  — Argi jų įpėdinystės teisės ne pagrįstesnės už Hario? Nesuprantu.
  — Tuoj suprasi. Klausykis. — Petiras paėmė Eleinos ranką ir pirštu švelniai perbraukė jai per delną. — Pradėkime nuo lordo Džaspero Arino, Jono Arino tėvo. Jis susilaukė trijų vaikų: dviejų sūnų ir dukters. Jonas buvo vyriausias, tad Lizdas ir lordo titulas atiteko jam. Jo sesuo Alisa ištekėjo už sero Eliso Veinvudo, dabartinės ledi Veinvud dėdės. — Jis susiraukė. — Alisa ir Elisas, argi ne keista? Jauniausias lordo Džaspero sūnus, seras Ronelis Arinas, vedė merginą iš Belmorų giminės, bet, vos kelis kartus su ja sugulęs, mirė nuo kažkokios vidurių ligos. Viename menės gale stovinčioje lovoje jo žmona gimdė jų sūnų Elbertą, kitame gale ir kitoje lovoje merdėjo vargšas Ronelis. Ar atidžiai klausaisi, mieloji?
  — Taip. Buvo Jonas, Alisa ir Ronelis, bet jis mirė.
  — Taip. Jonas Arinas buvo vedęs tris kartus, bet su pirmomis dviem žmonomis vaikų nesusilaukė, tad daugelį metų jo įpėdiniu buvo sūnėnas Elbertas. Tuo metu Elisas darbavosi stropiai ir Alisa gimdė kasmet. Pagimdė devynis vaikus: astuonias mergaites ir vieną, užtat neįkainojamą berniuką, taip pat gavusį Džaspero vardą; pastarąjį gimdydama taip nusikamavo, kad mirė. Tas berniukas, vardu Džasperas, neįvertinęs didvyriškų pastangų, kurių tėvams prireikė, kad jį paleistų į pasaulį, sulaukęs trejų metų davėsi žirgo {spiriamas į galvą. Netrukus nuo raupų mirė dvi jo seserys, tad liko šešios. Vyriausioji ištekėjo už Denio Arino, nežinia kelintos eilės Lizdo lordų pusbrolio. Mat Slėnyje gyvena net kelios Arinų giminės šakos, visos garbingos, bet neturtingos, išskyrus Kirų miesto Arinus, kuriems pakako sveiko proto per vedybas susigiminiuoti su pirkliais. Jie turtingi, bet negali pasigirti geromis manieromis, tad niekas apie juos neužsimena. Seras Denis kilęs iš neturtingos ir garbingos giminės šakos, bet… jis išgarsėjo kaip riterių turnyrų dalyvis, be to, buvo gražus, narsus ir labai mandagus. Ir jis turėjo tą stebuklingą Arinų vardą, todėl puikiai tiko į vyrus vyriausiai Veinvudų dukteriai. Jų vaikai buvo Arinai ir antri eilėje paveldėti Slėnį, jei Elbertui kas nors nutiktų. Ir štai taip jau susiklostė, kad karalius Eiris Pamišėlis užpuolė Elbertą. Bet juk tu žinai šią istoriją, ar ne?
  Eleina ją žinojo.
  — Karalius Pamišėlis jį nužudė.
  — Taip ir buvo. O netrukus po to seras Denis, palikęs savo besilaukiančią ir iš Veinvudų giminės kilusią žmoną, išjojo į karą. Varpų mūšyje jis žuvo dėl pernelyg didelės narsos ir nuo kirvio padarytos žaizdos. Sužinojusi apie sero Denio žūtį, jo žmona mirė iš sielvarto, o netrukus paskui ją iškeliavo ir naujagimis sūnus. Bet tai nesvarbu. Mat, kol vyko karas, Jonas Arinas susirado jauną žmoną, kurią pagrįstai manė esant vaisingą. Neabejoju, kad jis iš jaunosios žmonos daug tikėjosi, bet mudu žinome, kad Lisa jį apdovanojo tik negyvais naujagimiais, persileidimais ir… mieluoju Robinu.
  Todėl vėl turime grįžti prie penkių likusių Eliso ir Alisos dukterų. Vyriausioji, persirgusi kitas dvi jos seseris pražudžiusiais raupais, liko baisiai subjaurotu veidu, tad tapo septone. Kitą suvedžiojo samdomas kalavijuotis. Seras Elisas išvarė ją iš namų ir ji, pagimdžiusi pavainikį, kuris mirė dar visai mažas, prisidėjo prie tyliųjų seserų. Trečioji duktė ištekėjo už Papso lordo, bet paaiškėjo, kad yra nevaisinga. Ketvirtoji jau keliavo į upių kraštus tekėti už Brakeno, bet ją pagrobė Apdegėliai. Tad liko jauniausioji, kuri ištekėjo už žemvaldžio riterio, prisiekusio ištikimybę Veinvudams, pagimdė jam sūnų, vardu Haroldas, ir… mirė. — Jis pakėlė Eleinos plaštaką ir švelniai pabučiavo jai riešą. — Tad pasakyk man, mieloji, kodėl Haris vadinamas Paveldėtoju?
  Ji išpūtė akis.
  — Jis nėra ledi Veinvud paveldėtojas. Jis — Roberto įpėdinis. Jei Robertas mirtų…
  Petiras kilstelėjo antakį.
  — Kai Robertas mirs… Mūsų vargšas narsuolis mielasis Robinas toks ligotas, kad tai tik laiko klausimas. Kai Robertas mirs, Haris Paveldėtojas taps lordu Haroldu, Slėnio gynėju ir Lizdo lordu. Jono Arino vėliavininkai niekada nemegs nei manęs, nei mūsų paiko, drebančio Roberto, bet tikrai mylės savo Jaunąjį Sakalą. Kai jie susirinks į jo vestuves ir pasirodysi tu — ilgais, palaidais, kaštoniniais plaukais, užsimetusi baltą mergelės apsiaustą, ant kurio nugaros bus išsiuvinėtas pilkas didvilkis… visi Slėnio riteriai bus pasiryžę kalaviju ginti tavo prigimtinę teisę. Štai tau ir mano dovanos, mieloji Sansa: Haris, Lizdas ir Vinterfelas. Už tai verta mane dar kartą pabučiuoti. Kaip manai?

  # Brienė

  Tai tik baisus sapnas, pagalvojo ji. Bet, jei sapnavo, kodėl jai taip skauda?
  Lietus liovėsi, bet visas pasaulis buvo prisisunkęs vandens. Jos apsiaustas, rodės, sunkus kaip šarvai. Virvės, kuriomis jai buvo surišti riešai, taip pat buvo permirkusios ir šlapios jos veržė dar stipriau. Kad ir kaip Brienė sukinėjo rankas, išsinerti iš virvių nepavyko. Ji nesuprato, nei kas, nei kodėl ją surišo. Mėgino klausti šešėlių, bet šie nieko neatsakė. Galbūt jos negirdėjo. Galbūt jie net nebuvo tikri. Po keliais sluoksniais šlapios vilnos ir rūdijančiais šarviniais marškiniais jos oda buvo įraudusi ir išpilta karščio. Brienė svarstė, ar tai tik karštinės sukeltas sapnas.
  Po ja buvo žirgas, nors Brienė neprisiminė, kad būtų ant jo lipusi. Ji tysojo kniūbsčia, paguldyta skersai gyvulio pasturgalio nelyginant avižų maišas. Jos riešai ir kulkšnys buvo surišti viena virve. Oras atrodė pritvinkęs drėgmės, nuo žemės kilo rūkas. Sulig kiekvienu žirgo žingsniu jai suskausdavo galvą. Brienė girdėjo balsus, bet nematė nieko, tiktai žemę po žirgo kanopomis. Jai buvo lūžę kai kurie kaulai. Ji jautė, kad veidas sutinęs, kad skruostas lipnus nuo kraujo, o sulig kiekvienu arklio krustelėjimu ir trinktelėjimu ranką perverdavo baisus skausmas. Brienė girdėjo, tarsi iš tolo ją šauktų Podrikas.
  — Sere… — vis kartojo jis. — Sere… Miledi… Sere… Miledi…
  Jo balsas buvo silpnas, vos girdimas. O netrukus įsiviešpatavo tyla. Brienė sapnavo, kad vėl atsidūrė Harenhole, lokio duobėje. Tik šį kartą prieš ją stovėjo Kandžius — stambus, aukštas, plikas, išbalęs kaip lavonas, su kraujuojančiomis žaizdomis ant skruostų. Jis atėjo nuogas, glostydamas savo kotą, grieždamas dantimis. Brienė nuo jo spruko. „Duokite mano kalaviją! — sušuko ji. — Pažadų Tesėtoją. Maldauju!“ Bet smalsuoliai neatsiliepė. Ten buvo Renlis, Vikruolis Dikas ir Ketlina Stark. Atėjo Šegvelis, Pigas ir Timeonas, taip pat ant medžių šakų besisūpavę lavonai įdubusiais skruostais, išpurtusiais liežuviais ir tuščiomis akiduobėmis. Juos pamačiusi, Brienė iš siaubo suriko, o Kandžius stvėrė ją už žasto, prisitraukė ir iškando kąsnį veido. „Džeimi! — nė pati nepajuto kaip suklykė Brienė. — Džeimi!“ Skausmas nesiliovė net sapne. Jai tvinkčiojo veidą. Petys kraujavo. Ranką skausmo dieglys nutvilkė nelyginant žaibas. Brienė ėmė šauktis meisterio.
  — Meisterio neturime, — pasakė kažkokia mergaitė. — Esu tik aš.
  Ieškau mergaitės, prisiminė Brienė, kilmingos, trylikos metų mergelės mėlynomis akimis ir kaštoniniais plaukais.
  — Miledi? — tarstelėjo ji. — Ledi Sansa?
  Nusijuokė kažkoks vyras.
  — Ji mano, kad tu — Sansa Stark.
  — Ilgai ji netrauks. Netrukus mirs.
  — Viena liūte mažiau. Neapsiverksiu.
  Brienė girdėjo kažką meldžiantis* Iš karto pagalvojo apie septoną Meribaldą, bet… maldos žodžiai buvo ne tie. Naktis tamsi ir kupina siaubo, kaip ir sapnai.
  Jie jojo per niūrų mišką: drėgną, tamsų, persmelktą tylos, tankiai suaugusiomis pušimis. Po žirgų kanopomis žemė buvo minkšta, o pėdsakai, kuriuos ji paliko, tuoj pat prisipildė kraujo. Paskui ją jojo lordas Renlis, Dikas Krabas ir Vargas Houtas. Renlio gerklė plūdo krauju. Iš nuplėštos Ožio ausies sruvo pūliai. „Kur keliaujame? — paklausė Brienė. — Kur mane vedate?“ Niekas jai neatsakė. Ir kaip jie galėtų atsakyti? Juk visi mirę. Ar tai reiškė, kad ir ji mirusi?
  Lordas Renlis, mielas ir besišypsantis karalius, ėjo pirma jos. Jis tarp medžių vedė Brienės arklį. Brienė šūktelėjo, norėdama pasakyti, kaip karštai jį myli, bet, kai jis, suraukęs antakius, atsisuko, ji pamatė, jog tas vyras vis dėlto ne Renlis. Renlis niekada neraukdavo antakių. Jis man visuomet šypsodavosi, dingtelėjo jai, išskyrus tą vieną kartą…
  „Šalta“, — suglumęs tarė jos karalius ir šešėlis slystelėjo, nors jo metančio žmogaus nebuvo, ir jos mielojo lordo kraujas ėmė sunktis pro žalius plieninius jo kaklo šarvus ir tekėti jai į delnus. Renlis buvo šiltas žmogus, bet jo kraujas atrodė šaltas kaip ledas. Tai ne tikrovė, tarė sau Brienė. Tai tik dar vienas košmaras ir netrukus aš pabusiu.
  Staiga jos arklys sustojo. Brienė pajuto, kad ją suspaudė šiurkščios rankos. Pamatė pro kaštono šakas įkypai krentančius raudonus popiečio saulės spindulių pluoštus. Arklys snukiu ėmė žarstyti sudžiūvusius lapus ieškodamas kaštonų, o šalia tyliai kalbėdamiesi vaikščiojo vyrai. Dešimt, dvylika, gal ir dar daugiau. Jų veidai Brienei nebuvo matyti. Ją nukėlė ir, nugara atrėmę į medžio kamieną, pasodino ant žemės.
  — Išgerk, miledi, — atsklido mergaitės balsas.
  Ji pakėlė taurę Brienei prie lūpų. Gėrimo skonis buvo stiprus ir rūgštus. Brienė jį išspjovė.
  — Vandens, — sušnabždėjo ji. — Maldauju… Vandens.
  — Vanduo skausmo nenumalšins. O šis vynas numalšins. Bent truputį…
  Ir mergaitė vėl pakėlė taurę Brienei prie lūpų.
  Išgerti vyno niekada nekenkdavo. Jis tekėjo jai per smakrą, lašėjo ant krūtinės. Taurei ištuštėjus, mergaitė iš odmaišio vėl ją pripylė. Brienė gėrė vyną, kol ėmė springti.
  — Daugiau nenoriu.
  — Išgerk dar. Tau lūžusi ranka ir įskilę keli šonkauliai. Du, o gal ir trys.
  — Kandžius, — tarė Brienė, prisiminusi ją užgriuvusio kūno svorį ir jai į krūtinę įremtą kelį.
  — Taip. Jis tikras pabaisa.
  Ir Brienė viską prisiminė; virš galvos tvykstelėjusį žaibą ir dumblą po kojomis, į tamsaus plieno Skaliko šalmą barbenančius lietaus lašus ir šiurpiai stiprias Kandžiaus rankas. Staiga ji pajuto, jog būti surišta ilgiau nepakęs. Tad pamėgino išsivaduoti iš virvių, bet šios tik dar skaudžiau nutrynė odą. Jos riešai buvo pernelyg tvirtai surišti. Ant kanapinės virvės buvo matyti sudžiūvęs kraujas.
  — Ar jis mirė? — Brienė suvirpėjo visu kūnu. — Kandžius. Ar jis negyvas?
  Ir vėl prisiminė tuos dantis, plėšiančius jos skruostą. Vien pagalvojusi, kad jis galėtų būti gyvas ir kur nors visai arti, Brienė norėjo klykti kiek tik gerklė nešė.
  — Jis mirė. Gendris jam į sprandą suvarė ietį. Gerk, miledi, o jei ne, aš tau tą vyną sugirdysiu.
  Ir ji gėrė.
  — Ieškau mergaitės, — nurijusi vieną gurkšnį ir ruošdamasi kitam sušnabždėjo ji. Vos nepasakė: „Sesers“. — Kilmingos, trylikos metų mergelės. Ji mėlynakė, kaštoniniais plaukais.
  — Tai ne aš.
  Ne. Brienė ir pati matė. Ši mergina buvo tokia liesa, jog, rodės, badauja. Rudus plaukus ji buvo susipynusi į kasą, o jos akys atrodė ne pagal amžių senos. Rudaplaukė, rudaakė, negraži. Karklė, tik šešeriais metais vyresnė.
  — Tu — sesuo. Užeigos šeimininkė.
  — Gal ir taip. — Mergina prisimerkusi atidžiai nužvelgė Brienę. — Gal ir šeimininkė? Na ir kas?
  — Gal turi vardą? — paklausė Brienė. Jai sugurgė pilvas. Ji išsigando, kad gali apsivemti.
  — Hedl. Kaip ir Karklė. Aš — Džeinė Hedl.
  — Džeine… Atrišk man rankas. Prašau. Pasigailėk manęs. Virvės trina man riešus. Aš kraujuoju.
  — To daryti man neleista. Turi likti surišta, kol…
  — …kol stosi prieš miledi. — Mergaitei už nugaros stovėjo Renlis ir braukėsi nuo akių plaukus. Ne, ne Renlis. Gendris. — Miledi nori, kad atsakytum už savo nusikaltimus.
  — Miledi? — Nuo vyno Brienei svaigo galva. Jai buvo sunku mąstyti. — Akmenširdė. Kalbi apie ją? — Mergelių Duburyje apie ją buvo užsiminęs ir lordas Rendilas. — Ledi Akmenširdė?
  — Vieni vadina ją Akmenširdė. Kiti — kitais vardais. Tyliąja seserimi. Negailestingąja Motina. Korike.
  Korike… Brienė užsimerkė ir jai prieš akis iškilo pakaruokliai juodais ir išpurtusiais veidais, siūbuojantys po belapėmis rudomis medžių šakomis. Staiga ją apėmė klaiki baimė.
  — Podrikai. Mano ginklanešy. Kur Podrikas? Ir… visi kiti? Kur seras Hailas, septonas Meribaldas? Kur Šuo? Ką padarėte Šuniui?
  Gendris ir mergaitė susižvalgė. Brienė nusprendė atsistoti, bet vos tik įrėmė vieną koją į žemę, pasaulis ėmė suktis ratu.
  — Šunį nudaigojai tu pati, miledi, — išgirdo ji sakant Gendrį ir jos sąmonę vėl apgaubė tamsa.
  Ir štai ji vėl atsidūrė Šnabždesiuose: stovėjo tarp griuvėsių priešais Klarensą Krabą. O jis buvo didžiulis ir piktas, raitas ant tauro, vešlesniais gaurais ir labiau susivėlusio nei jis pats. Įnirtęs gyvulys kanopa kapnojo žemę, palikdamas joje gilią vagą. Krabo dantys buvo nusmailinti, aštrūs. Pamėginusi išsitraukti kalaviją, makštis Brienė rado tuščias.
  „Ne!“ — suriko ji, kai seras Klarensas ją puolė. Tai buvo neteisinga. Be savo stebuklingojo kalavijo ji negalėjo kautis. Tą ginklą jai davė seras Džeimis. Pagalvojus, jog Džeimį ji apvylė taip pat kaip ir lordą Renlį, ašaros suspaudė jai gerklę.
  — Mano kalavijas… Maldauju, turiu rasti savo kalaviją.
  — Ta bobšė nori atgauti savo kalaviją, — kažkas pasakė.
  — O aš noriu, kad Sersėja Lanister pačiulptų man kotą. Na ir kas?
  — Džeimis pavadino jį Pažadų Tesėtoju. Maldauju…
  Bet balsai kažkur nutolo, Klarensas Krabas užgriuvo ant jos ir nurentė galvą. Sukdamasi spirale, Brienė nėrė į dar gūdesnę tamsą.
  Ji sapnavo gulinti laive, padėjusi galvą kažkam ant kelių. Juos supo daugybė šešėlių, vyrai su pakeltais gobtuvais, ant kietintos odos apsivilkę šarvinius marškinius, mosavo skudurais apvyniotais irklais ir kėlė juos per rūko gaubiamą upę. Brienė buvo permirkusi prakaitu, karščiavo, bet kartu ją krėtė šaltis. Rūke bolavo daugybė veidų. „Gražuolė“, — sušnabždėjo ant kranto augantys karklai, o nendrės atitarė: „Pabaisa, pabaisa.“ Brienė suvirpėjo. „Liaukitės, — tarė ji. — Tegul kas nors liepia joms liautis.“
  Vėl nubudusi Brienė pamatė Džeinę, pakėlusią jai prie lūpų puodelį karštos sriubos. Svogūnų nuoviras, dingtelėjo Brienei. Gėrė jo tiek, kiek galėjo, kol gerklėje jai įstrigo gabalėlis morkos ir privertė užsikosėti. O kosulys kėlė baisų skausmą.
  — Atsargiau, — tarė jai mergaitė.
  — Gendri, — sušvokštė Brienė. — Man reikia pasikalbėti su Gendriu.
  — Prie upės jis mus paliko, miledi. Grįžo į kalvę, saugoti Karklės ir mažųjų.
  Niekas negali jų apsaugoti. Ji vėl ėmė kosėti.
  — Ak, tegul sau kosėja. Sutaupysime virvės.
  Vienas iš vyrų-šešėlių nustūmė mergaitę į šalį. Jis vilkėjo parūdijusius šarvinius marškinius, juosėjo metalinėmis smeigėmis papuoštą diržą. Jam prie juosmens kabojo ilgasis kalavijas ir durklas. Pečius buvo apsigobęs dideliu, sulytu, nešvariu ir sunkiu geltonu apsiaustu. Jam virš pečių pūpsojo šuns galva iššieptais dantimis.
  — Ne… — sudejavo Brienė. Ne, tu miręs. Aš tave nužudžiau.
  Skalikas nusijuokė.
  — Tu viską painioji. Tai aš tave nužudysiu. Padaryčiau tai negaišuodamas, bet miledi nori, kad pakibtum kilpoje.
  Kad pakibčiau kilpoje. Išgirdus šiuos žodžius, ją sukaustė baimė. Brienė žvilgtelėjo į mergaitę, vardu Džeinė. Ji perjaunay kad būtų tokia žiauri.
  — Duona ir druska, — šiaip taip ištarė Brienė. — Užeigoje… septonas Meribaldas maitino vaikus… ir su tavo seserimi laužė duoną…
  — Svečio teisė jau nėra tokia svarbi kaip anksčiau, — pasakė mergaitė. — Bent jau nuo to laiko, kai miledi grįžo iš vestuvių. Kai kurie iš tų, kurie kybo upės pakrantėje, taip pat manė esantys svečiai.
  — O mes manėme kitaip, — įsiterpė Skalikas. — Jie prašė lovų nakvynei. Mes juos pakabinome po medžiais.
  — Bet dar turime ir laisvų, — pridūrė kitas šešėlis, vietoj šalmo užsimaukšlinęs puodą ir netekęs vienos akies. — Medžių mums niekada netrūksta.
  Vėl atėjus laikui sėsti ant arklių, jie užmovė Brienei ant galvos odinį gobtuvą. Skylių akims jame nebuvo. Oda slopino visus garsus. Brienė burnoje dar jautė svogūnų skonį, — tokį aiškų kaip ir suvokimas, kad ją ir vėl ištiko nesėkmė. Jie mane pakars. Ji prisiminė Džeimį, Šansą, Tarte likusį savo tėvą ir džiaugėsi, kad jai ant galvos užmautas gobtuvas. Bent jau niekas negalėjo matyti akyse susitvenkusių ašarų. Kartkartėmis ji išgirsdavo bastūnus šnekantis, bet žodžių nesuprato. Netrukus Brienė pasidavė nuovargiui ir leidosi užsupama lėtai ir tolygiai žingsniuojančio arklio.
  Šį kartą susapnavo grįžusi namo, į Ivenfolą. Pro aukštus skliautinius savo lordo tėvo menės langus ji matė ką tik pradėjusią leistis saulę. Ten buvau saugi. Buvau saugi.
  Brienė vilkėjo šilko ir brokato suknią, pasiūtą iš keturių kvadratais išdėstytų mėlynų ir raudonų audinio skiaučių, papuoštą auksinėmis saulėmis ir sidabriniais pusmėnuliais. Jei šią suknią būtų vilkėjusi kita mergina, ji būtų atrodžiusi gražiai, o Brienė taip neatrodė. Jai buvo dvylika, ji buvo nerangi, drovi ir laukė susitikimo su jaunu riteriu, už kurio tėvas ketino ją ištekinti, — šešeriais metais už ją vyresniu jaunuoliu, vieną dieną neabejotinai tapsiančiu garsiu kovotoju. Brienė su baime laukė jo atvykstant. Jos krūtys buvo per mažos, o plaštakos ir pėdos — per didelės. „Jis tau atneš rožę“, — pažadėjo jai tėvas, tik kad iš rožės nebuvo jokios naudos, rožė negalėjo jos apsaugoti. Ji norėjo turėti kalaviją. Pažadų Tesėtoją. Turiu rasti tą merginą. Turiu grąžinti jam gerą vardą.
  Pagaliau durys atsivėrė ir į menę išdidžiai įžengė jos sužadėtinis. Brienė mėgino pasitikti jį taip, kaip buvo pamokyta, bet staiga jai iš burnos pliūptelėjo kraujas. Paaiškėjo, jog laukdama ji nusikando liežuvį. Brienė išspjovė jį jaunajam riteriui po kojomis ir išvydo jo veide pasibjaurėjimą. „Gražuolė Brienė, — pašaipiai tarė jis. — Net kiaulių esu matęs gražesnių už tave.“ Taip pasakęs, jis sviedė rožę Brienei į veidą. Kai riteris apsisuko eiti, grifai ant jo apsiausto bangavo, liejosi ir… virto liūtais. „Džeimi! — norėjo sušukti Brienė. — Džeimi, grįžk pas mane!“ Bet jos liežuvis gulėjo ant grindų šalia rožės, paplūdęs krauju.
  Aiktelėjusi Brienė pakirdo.
  Ji nesusigaudė, kur esanti. Oras buvo šaltas, troškus, trenkė žeme, kirminais ir pelėsiais. Ji gulėjo ant šiaudinio čiužinio, apklota krūva avikailių, jai virš galvos buvo matyti uola, o sienos buvo suvarpytos šaknų. Šviesą skleidė vienintelė lajinė žvakė, rūkstanti ištirpusio vaško balutėje.
  Brienė nusiklojo avikailius. Ir pamatė, jog kažkas ją išrengė ir atėmė ginklus. Ji buvo apvilkta rudais, vilnoniais, moteriškais marškiniais, — plonais, bet švariais. O dilbis įdėtas į įtvarą ir sutvarstytas lininiu tvarsčiu. Viena jos veido pusė atrodė šlapia ir aptirpusi. Palietusi ją pirštais, Brienė užčiuopė kažkokį drėgną šuteklį, dengiantį skruostą, žandikaulį ir ausį. Kandžius…
  Brienė atsistojo. Jai linko kojos, sukosi galva.
  — Ar čia kas nors yra?
  Šešėliuose skendinčioje nišoje už žvakės kažkas sujudėjo; senas, žilas, skarmalais apsitaisęs vyras. Antklodės, kuriomis jis buvo apsiklojęs, nuslydo ant grindų. Jis atsisėdo, pasitrynė akis.
  — Ledi Briene? Išgąsdinai mane. Kaip tik sapnavau…
  Ne, dingtelėjo jai, tai aš sapnavau.
  — Kokia čia vieta? Požemis?
  — Urvas. Kai šunys suuodžia pėdsakus ir ima mus persekioti, turime kaip žiurkės bėgti slėptis savo olose, o šunų kasdien vis daugiau. — Jis vilkėjo skarmalais virtusį rožinį ir baltą drabužį. Jo plaukai buvo ilgi, žili ir susivėlę, o padribusi skruostų ir smakro oda apžėlusi šiurkščiais barzdos šeriais. — Valgyti nori? Ar neišvemsi taurės pieno? O gal nori duonos su medumi?
  — Noriu atgauti savo drabužius. Ir kalaviją. — Be šarvinių marškinių Brienė jautėsi lyg nuoga, be to, norėjo turėti prie šono Pažadų Tesėtoją. — Ir kaip išeiti. Parodyk man, kaip iš čia išeiti.
  Grindis urve atstojo plūkta žemė ir akmenys, šiurkščiai badantys basas jos kojas. Net ir dabar Brienei truputį svaigo galva, ji jautėsi taip, tarsi pleventų ore. Virpčiojanti žvakės šviesa metė keistus šešėlius. Nužudytųjų dvasios, pagalvojo ji, jos šoka aplink mane, o kai atsisuku, pasislepia. Ji visur regėjo angas, plyšius ir {trūkius, tik nebuvo įmanoma susigaudyti, kurie iš jų veda į lauką, kurie — dar giliau į urvą, o kurie išvis niekur neveda. Visi jie atrodė juodi kaip naktis.
  — Ar galėčiau pridėti delną tau prie kaktos, miledi? — Požeminio kalėjimo prižiūrėtojo delnas buvo įdiržęs, kietas nuo nuospaudų, bet keistai švelnus. — Nebekarščiuoji, — pareiškė jis su akcentu, būdingu žmonėms, kilusiems iš laisvųjų miestų. — Labai gerai. O dar vakar visa degte degei. Džeinė baiminosi, jog galime tave prarasti.
  — Džeinė? Ta aukšta mergaitė?
  — Ta pati. Bet tau ji ūgiu neprilygsta, miledi. Vyrai ją vadina Ilgše Džeine. Tai ji sutvarkė lūžusius tavo rankos kaulus ir uždėjo įtvarą ne prasčiau už meisterį. Ta mergaitė kaip įmanydama pasirūpino ir tavo veidu, nuplovė žaizdas verdančiu alumi, kad neimtų pūti. Ir vis dėlto… žmogaus įkandimas — bjaurus dalykas. Neabejoju, kad dėl to ir karščiavai. — Žilasis vyras palietė aptvarstytą jos veidą. — Mums teko šiek tiek nupjauti. Bijau, kad sugijęs tavo veidas nebus gražus.
  Niekada ir nebuvau graži.
  — Turi omenyje, kad liks randų?
  — Miledi, tas padaras iškando tau pusę skruosto.
  Brienė neišsilaikė ir krūptelėjo. „Kiekvienas riteris turi kovos randų, — įspėjo ją seras Gudvinas, kai ji paprašė jo išmokyti kautis kalaviju. — Ar tikrai nori jų turėti, mergaite?“ Tačiau senasis jos kovų meistras kalbėjo apie kalavijo paliktus randus; apie aštrius Kandžiaus dantis jis niekada nė nepagalvojo.
  — Kam gydyti mano lūžusius kaulus ir plauti žaizdas, jei vis tiek ketinate mane pakarti?
  — Iš tiesų, kam? — Tarsi negalėdamas daugiau į ją žiūrėti, senis nukreipė žvilgsnį į žvakę. — Girdėjau, kad užeigoje narsiai koveisi. Lemui nederėjo nuklysti pernelyg toli nuo kryžkelės. Jam buvo liepta pasislėpti, laikytis netoliese, o kai pamatys iš kamino kylančius dūmus, tuoj pat ateiti, bet… kai jį pasiekė žinia, girdi, Pasiutusį Druskos Įlankos Šunį kažkas matė Žaliosios Šakos pakrantėmis traukiantį į šiaurę, jis ant to jauko ir užkibo. Mes taip ilgai ieškojome tų nenaudėlių… Ir vis dėlto Lemui reikėjo susiprasti. Taip jau atsitiko, jog tik po pusės dienos jis suvokė, kad upe Kruvinieji Juokdariai pasinaudojo tik pėdoms sumėtyti ir atsidūrė jam už nugaros, o paskui prarado dar daugiau laiko, kol apėjo Frėjų riterių koloną. Jei ne tu, su savo vyrais grįžęs Lemas užeigoje būtų radęs vien lavonus. Galbūt dėl to Džeinė sutvarstė tau žaizdas. Kad ir ką blogo esi padariusi, šias žaizdas pelnei garbingai, vedama gerų ketinimų.
  Kad ir ką blogo esi padariusi.
  — O kaip tau atrodo, ką bloga aš padariau? — paklausė Brienė. — Beje, kas tu toks?
  — Iš pradžių, kai dar tik susibūrėme, buvome karaliaus vyrai, — atsakė jai senis, — bet karaliaus vyrams reikia karaliaus, o mes jo neturime. Be to, buvome broliai, bet dabar mūsų brolija iširo. Tiesą pasakius, nežinau, nei kas esame, nei ko siekiame. Tik žinau, kad kelias yra tamsus. Laužų šviesos man neparodė, kas laukia to kelio gale.
  Užtat žinau, kur jis baigiasi. Mačiau po medžių šakomis kybančius lavonus.
  — Laužai, — pakartojo Brienė. Ir staiga jai tarsi akys atsivėrė. — Tu — myrietis žynys. Raudonasis burtininkas.
  Jis pažvelgė į savo nudriskusius drabužius ir liūdnai šyptelėjo.
  — Jau veikiau rožinis apsimetėlis. Taip, aš Toras, kilęs iš Myro… prastas žynys ir dar prastesnis burtininkas.
  — Keliauji su Dondarionu. Žaibo lordu.
  — Žaibas tvyksteli, užgęsta ir niekas jo daugiau nemato. Taip nutinka ir žmonėms. Bijau, kad lordo Beriko ugnis šiame pasaulyje jau užgeso. Dabar mus veda ne jis, o daug niūresnis šešėlis.
  — Skalikas?
  Žynys prunkštelėjo.
  — Skalikas miręs ir palaidotas.
  — Mačiau jį. Miškuose.
  — Tu karščiavai ir sapnavai, miledi.
  — Jis grasino mane pakarti.
  — Net sapnuose galima meluoti. Miledi, kada paskutinį kartą ko nors valgei? Tu tikriausiai išbadėjusi?
  Staiga Brienė suprato, kad tai tiesa. Jos pilvas, rodos, buvo pridžiūvęs prie nugarkaulio.
  — Valgio… Valgyti labai norėčiau, ačiū.
  — Vadinasi, pavalgysi. Sėskis. Mudu dar pasišnekėsime, bet pirmiausia — valgis. Palauk čia.
  Nuo sulinkusio žvakigalio Toras uždegė naują lajinę žvakę ir dingo tamsioje angoje po uolos iškyša. Nedideliame urve Brienė liko viena. Tik… ar ilgam?
  Ji atsargiai apėjo urvą, ieškodama ginklo. Būtų tikęs bet koks: ir lazda, ir vėzdas, ir durklas. Bet rado tik akmenų. Vienas puikiai tiko jos delnui, bet… Brienė prisiminė Šnabždesius ir tai, kas nutiko, kai Šegvelis su akmeniu mėgino šokti prieš peilį. Išgirdusi grįžtančio žynio žingsnius, Brienė numetė akmenį ant urvo grindų ir vėl atsisėdo kur sėdėjusi.
  Toras atnešė duonos, sūrio ir dubenį troškinio.
  — Atleisk, — atsiprašė jis, — pienas sugižo, o medus baigėsi. Maisto ima trūkti. Bet šiuo valgiu taip pat pasisotinsi.
  Troškinys buvo šaltas ir burnoje vėlėsi riebalai, duona buvo sužiedėjusi, o sūris — kietas. Tačiau Brienė dar niekada nebuvo valgiusi tokio puikaus maisto.
  — Ar mano bendrakeleiviai irgi čia? — baigdama šaukštu kabinti troškinį paklausė ji žynio.
  — Septonui leidome eiti savo keliais. Jis niekam nepakenkė. O kiti čia ir laukia nuosprendžio.
  — Nuosprendžio? — Ji suraukė antakius. — Podrikas Peinas dar visai vaikas…
  — Jis sakosi esąs ginklanešys.
  — Juk žinai, kaip berniukai mėgsta girtis.
  — Neūžaugos ginklanešys. Anot vaikinuko, jis net yra dalyvavęs mūšiuose. Sakosi net nužudęs kelis priešus.
  — Jis tik vaikas, — pakartojo Brienė. — Pasigailėkite jo.
  — Miledi, — pasakė jai Toras, — neabejoju, jog kažkur Septyniose Karalystėse dar būtų galima rasti malonę, gailestingumą ir atleidimą. Bet čia — urvas, o ne šventykla. Kai žmonėms tenka gyventi tamsoje nelyginant žiurkėms, jų gailestingumas baigiasi kaip ir pienas bei medus.
  — O teisingumas? Ar urvuose galima rasti teisingumą?
  — Teisingumas… — Toras blausiai šyptelėjo. — Teisingumą prisimenu. Jo malonus skonis. Kai mums vadovavo Berikas, siekėme teisingumo, na, bent jau taip save tikinome. Buvome karaliaus vyrai, riteriai ir didvyriai, bet… kai kurie riteriai yra niūrūs ir žiaurūs, miledi. Karas visus mus pavertė pabaisomis.
  — Nori pasakyti, kad esate pabaisos?
  — Ne, sakau, kad esame žmonės. Ne tu viena žaizdota, ledi Briene. Kai visa tai prasidėjo, vieni mano broliai buvo geri vyrai, kiti… sakykime, ne tokie geri. Ir vis dėlto kai kas sako, girdi, nesvarbu, kaip vyras savo kelią pradeda, svarbiausia — kaip jį baigia. Manau, tas pats posakis tinka ir moterims. — Žynys atsistojo. — Bijau, kad laikas, kurį leidome drauge, baigiasi. Girdžiu ateinant savo brolius. Mūsų ledi liepė tave atvesti.
  Brienė išgirdo jų žingsnius ir pamatė tunelio gilumoje šmėsčiojant deglų liepsnas.
  — Sakei, kad ji iškeliavo į Gražųjį Turgų.
  — Taip ir buvo. Bet, kol miegojome, grįžo. Ji pati niekada nemiega.
  Aš nepasiduosiu baimei, tarė sau Brienė, tačiau jau buvo per vėlu. Jokiu būdu neišsiduosiu jiems, kad bijau, pasitaisė ji. Jie atėjo keturiese: tvirti vyrai išvargusiais veidais, vilkintys kietintą odą, šarvinius marškinius ar žvyninius šarvus. Vieną iš jų Brienė pažino: sapnuose matytą vienaakį.
  Aukščiausias ir tvirčiausias iš tų keturių vyrų vilkėjo suteptą ir apdriskusį geltoną apsiaustą.
  — Skanu buvo? — paklausė jis. — Tikiuosi, kad skanu. Tai paskutinis tavo gyvenimo valgis.
  Jis buvo rudaplaukis, barzdotas, raumeningas ir sulaužyta bei kreivai suaugusia nosimi. Aš jį pažįstu, dingtelėjo Brienei.
  — Tu — Skalikas.
  Jis išsiviepė. Jo dantys buvo bjaurūs: kreivi ir vietomis išpuvę.
  — Tikriausiai. Mačiau, kaip miledi įveikė ir nudėjo paskutinį Skaliką.
  Ir jis nusisukęs nusispjovė.
  Brienė prisiminė tvykstelėjusį žaibą ir dumblą po kojomis.
  — Aš nužudžiau Rordžą. Jis nušvilpė šalmą nuo Kligeino kapo, o tu tą šalmą nuplėšei nuo jo lavono.
  — Negirdėjau, kad jis būtų prieštaravęs.
  Toras baimingai ir garsiai atsiduso.
  — Tai tiesa? Paėmei žuvusiojo šalmą? Ar mes jau taip žemai puolėme?
  Augalotasis vyras rūsčiai dėbtelėjo į žynį.
  — Jis iš gero plieno.
  — Nieko gero nei iš to šalmo, nei iš vyrų, kurie jį nešiojo, — pasakė žynys. — Sandoras Kligeinas visą gyvenimą kankinosi, o Rordžas buvo į žmogų įsikūnijęs pabaisa.
  — Aš su jais neturiu nieko bendra.
  — Jei neturi, kam rodyti pasauliui jų veidą? Žiaurų, bjaurų, girtą… ar ir tu toks būsi, Lemai?
  — Pamatę šį šalmą, priešai manęs išsigąs.
  — Matydamas tą šalmą net aš drebu iš baimės.
  — Tuomet užsimerk. — Vyras geltonu apsiaustu energingai mostelėjo. — Atvesk tą kekšę.
  Brienė nesipriešino. Jie buvo keturi, o ji — silpna, sužeista, be to, ant nuogo kūno vilkėjo tik vilnonius moteriškus marškinius. Vedama vingiuojančiu tuneliu, ji turėjo pasilenkti, kad nesitrenktų viršugalviu į uolą. Tunelis kilo aukštyn ir buvo gana status, paskui du kartus darė vingį ir atvedė juos į gerokai didesnį urvą, pilną bastūnų.
  Viduryje buvo iškirstas ugniakuras ir per dūmus sunkiai galėjai ką nors įžiūrėti. Vyrai spietėsi prie ugnies ir taip šildydamiesi gynėsi nuo urve tvyrančio šalčio. Kiti stoviniavo pasieniais arba sukryžiavę kojas sėdėjo ant šiaudinių čiužinių. Čia buvo ir moterų, ir net keli vaikai, spoksantys iš už motinų sijonų. Brienė žinojo, kad viena iš tų moterų — Ilgšė Džeinė Hedl.
  Uolos nišoje buvo pastatytas ant ožių sumeistrautas stalas. Priėjo sėdėjo moteris pilkais drabužiais, su apsiaustu ir pakeltu gobtuvu. Rankose ji laikė karūną — bronzinį vainiką su jį juosiančiais geležiniais kardais. Ji stebeilijosi į tą karūną pirštais braukdama per kardų geležtes, tarsi tikrindama jų aštrumą. Po pakeltu gobtuvu jos akys spindėjo.
  Pilkai rengdavosi tyliosios seserys, Pašaliečio tarnaitės. Brienę nukrėtė šiurpas. Akmenširdė.
  — Miledi, — prabilo augalotasis vyras, — štai ji.
  — Taigi, — pridūrė vienaakis, — Karalžudžio kekšė.
  Brienė krūptelėjo.
  — Kodėl mane taip vadini?
  — Jei kaskart, kai pamini jo vardą, gaučiau po sidabrinį elnią, būčiau toks pat turtingas kaip ir tavo bičiuliai Lanisteriai.
  — Tai buvo tik… Jūs nesuprantate…
  — Šit kaip? — Augalotasis vyras nusijuokė. — Gal ir nesuprantame. Nuo tavęs trenkia liūtais, miledi.
  — Netiesa.
  Prie jos žingtelėjo kitas bastūnas, jaunesnis vyras, apsivilkęs neišdirbto avikailio odinukę. Jis rankoje laikė Pažadų Tesėtoją.
  — Sprendžiant iš šio kalavijo, tai tiesa.
  Jis kalbėjo su ryškiu šiaurietišku akcentu. Ištraukęs kalaviją iš makštų, jis padėjo ginklą priešais ledi Akmenširdę. Laužo šviesoje raudonos ir juodos bangelės ant kalavijo ašmenų, rodos, ėmė ribuliuoti, bet pilkoji moteris stebeilijosi tik į rankenos buožę: į auksinę liūto galvą rubino akimis, spindinčiomis kaip dvi raudonos žvaigždės.
  — Yra ir dar kai kas… — Toras iš Myro iš rankovės ištraukė pergamentą ir padėjo šalia kalavijo. — Jis užantspauduotas berniuko karaliaus ir jame rašoma, kad pergamentą turintis žmogus vykdo karaliaus užduotį.
  Ledi Akmenširdė stumtelėjo į šalį kalaviją ir perskaitė laišką.
  — Tas kalavijas man buvo duotas geram tikslui, — mėgino paaiškinti Brienė. — Seras Džeimis Ketlinai Stark prisiekė, kad…
  — …matyt, jis tai padarė dar prieš jo draugužiams perrėžiant jai gerklę, — pertraukė Brienę augalotasis vyras geltonu apsiaustu. — Visi žinome, ko vertos Karalžudžio priesaikos.
  Negerai, dingtelėjo Brienei. Kad ir ką sakyčiau, aš jų neperkalbėsiu. Ir vis dėlto nusprendė pamėginti.
  — Jis žadėjo grąžinti ledi Ketlinai jos dukteris, bet kai pasiekė Karaliaus Uostą, mergaičių mieste nebebuvo. Džeimis išsiuntė mane ieškoti ledi Sansos…
  — …ir jei būtum tą merginą radusi, — paklausė jaunasis šiaurietis, — kaip būtum su ja pasielgusi?
  — Būčiau ją gynusį. Būčiau nugabenusi į saugią vietą.
  Ilgšis nusijuokė.
  — Kur būtent? Į požeminį Sersėjos kalėjimą?
  — Ne.
  — Gali gintis kiek tinkama. Šis kalavijas aiškiai įrodo, jog esi melagė. Nori mus įtikinti, kad Lanisteriai priešams dalija auksą ir rubinais inkrustuotus kalavijus? Kad Karalžudys norėjo, jog paslėptum mergaitę nuo jo dvynės sesers? O pergamentą su berniuko karaliaus antspaudu, kaip suprantu, pasiėmei šiaip sau, jei kartais prireiktų nusišluostyti užpakalį? O ir tavo draugija… — Vyras atsisuko, mostelėjo, bastūnų gretos prasiskyrė ir į priekį buvo išstumti dar du belaisviai. — Berniukas buvo Kipšo ginklanešys, miledi, — pasakė jis ledi Akmenširdei. — O šitas — vienas iš prakeikto Rendilo Tarlio riterių.
  Hailas Hantas buvo baisiai sumuštas, jo veidas sutinęs ir beveik neatpažįstamas. Stumtelėtas jis kluptelėjo ir vos nepargriuvo. Podrikas sulaikė jį sučiupęs už rankos.
  — Sere… — pamatęs Brienę, gailiai tarė berniukas. — Tai yra, miledi… Atsiprašau.
  — Tau nėra už ką atsiprašinėti. — Brienė kreipėsi į ledi Akmenširdę: — Kad ir kokį nusikaltimą, tavo nuomone, padariau, miledi, Podrikas ir seras Hailas čia tikrai niekuo dėti.
  — Jie liūtai, — tarė vienaakis vyras. — Jau vien to pakanka. Sakyčiau, reikia juos pakarti. Tarlis pakorė dvi dešimtis mūsiškių, tad pats laikas ir mums pakabinti ant šakos kelis jo žmones.
  Seras Hailas Brienei blausiai šyptelėjo.
  — Miledi, — tarė jis, — kai piršausi, reikėjo sutikti už manęs tekėti. Bijau, kad dabar tu mirsi būdama mergelė, o aš — vargšas vyras.
  — Paleiskite juos, — dar kartą maldaujamai paprašė Brienė.
  Pilkai apsirengusi moteris nieko neatsakė. Įdėmiai apžiūrinėjo kalaviją, pergamentą ir karūną iš bronzos bei geležies. Paskui pakėlė ranką ir užsidėjo delną ant gerklės, tarsi ketindama save uždusinti. Bet nepasismaugė, o… prabilo. Jos balsas trūkčiojo, kartais visiškai nutildavo ir buvo persmelktas kančios. Rodės, garsas sklinda iš gerklės ir primena tai kriokimą, tai šnopavimą, tai priešmirtinį švokštimą. Tai pasmerktųjų kalba, dingtelėjo Brienei.
  — Nieko nesuprantu. Ką ji sako?
  — Ji klausia, kaip vadinamas tavo kalavijas, — paaiškino jaunasis šiaurietis, vilkintis odinukę iš avikailio.
  — Pažadų Tesėtojas, — atsakė Brienė.
  Spausdama pirštais gerklę, moteris sušnypštė. Jos akys atrodė nelyginant dvi šešėlių apsuptos raudonos, žioruojančios duobės. Moteris vėl prabilo.
  — “Ne“, — sako ji. Geriau vadinti jį Pažadų Laužytoju. Tas kalavijas buvo nukaldintas išdavystėms ir žudymui. Ji pavadino ginklą Netikru Draugu. Kaip ir tave.
  — Ką aš išdaviau?
  — Ją, — tarė šiaurietis. — O gal miledi jau pamiršo, jog kadaise prisiekė jai tarnauti?
  Tarto Mergelė ištikimą tarnybą buvo prisiekusi tik vienai moteriai.
  — Negali būti, — papurtė galvą Brienė. — Ji žuvusi.
  — Mirtis ir svečio teisė, — burbtelėjo Ilgšė Džeinė Hedl. — Šie dalykai jau nereiškia tiek daug kaip anksčiau.
  Ledi Akmenširdė nusismaukė gobtuvą ir nusivyniojo pilką vilnonę skarą, kuria buvo užsidengusi veidą. Jos plaukai buvo sausi ir trapūs, žili kaip plikas kaulas. Jos kakta buvo išmarginta žalsvomis ir pilkomis dėmėmis ir nusėta rudais pūvančios odos lopeliais. Nuo akių iki pat smakro jos veido raumenys karojo nelygiais, išplėštais bryzais. Vieni buvo aplipę sudžiūvusiu krauju, o kiti atšokę ir už jų buvo matyti kaukolės kaulai.
  Jos veidas… — dingtelėjo Brienei. Jos veidas buvo toks išraiškingas ir gražus, o oda — glotni ir minkšta.
  — Ledi Ketlina… — Brienės akyse pasirodė ašaros. — Sklandė gandai… sklido kalbos, kad tu žuvusi.
  — Ji ir yra negyva, — tarė Toras iš Myro. — Frėjai perrėžė jai gerklę nuo vienos ausies iki kitos. Kai radome ją prie upės, ji jau trys dienos kaip buvo mirusi. Harvinas manęs maldavo pabučiuoti ją gyvybės bučiniu, tačiau buvo praėję pernelyg daug laiko. Aš atsisakiau, tad ją pabučiavo lordas Berikas ir perdavė jai savo gyvybės ugnį. Ir ji… prisikėlė. Tegul Šviesos Valdovas mus saugo. Ji prisikėlė.
  Ar aš tebesapnuoju? — išsigando Brienė. Ar tai — tik dar vienas košmaras, sukeltas bjaurių Kandžiaus dantų?
  — Niekada jos neišdaviau. Pasakyk jai. Prisiekiu Septynetu. Prisiekiu savo kalaviju.
  Moteris, kuri anksčiau buvo Ketlina Stark, vėl stvėrėsi už gerklės, pirštais suspaudė ilgą, siaubingą durklo paliktą prorėžą ir šiaip taip ištarė dar kelis žodžius.
  — Ji sako, kad žodžiai — kaip vėjas, — tarė Brienei šiaurietis. — Sako, kad savo ištikimybę turi įrodyti.
  — Kaip? — gūžtelėjo Brienė.
  — Kalaviju. Vadini jį Pažadų Tesėtoju? Tad miledi prašo tesėti pažadą, kurį jai davei.
  — Ko ji iš manęs nori?
  — Nori, kad jos sūnus būtų gyvas, arba mirtų tie, kurie jį nužudė, — įsiterpė augalotasis vyras. — Ji nori palesinti kranklius, kaip kad jie palesino per Kruvinąsias vestuves. Taip, ji nori pavaišinti paukščius Frėjais ir Boltonais. Jų mes parūpinsime tiek, kiek tik ji norės. O tavęs ji prašo nužudyti Džeimį Lanisterį.
  Džeimį… Tas vardas smogė jai nelyginant peilis į vidurius.
  — Ledi Ketlina, aš… Tu nesupranti, Džeimis… Kai Kruvinieji Juokdariai paėmė mus į nelaisvę, jis mane išgelbėjo, neleido jiems manęs išprievartauti, o vėliau grįžo manęs pasiimti, beginklis įšoko į lokio duobę… Prisiekiu, Džeimis labai pasikeitė. Jis išsiuntė mane ieškoti Sansos ir jos saugoti, jis negalėjo būti prisidėjęs prie Kruvinųjų vestuvių.
  Ledi Ketlina pirštais dar stipriau suspaudė sau gerklę ir jai iš burnos klaksėdami, duslūs ir trūkčioj antys, šalti kaip ledokšniai pasipylė žodžiai. Šiaurietis tarė:
  — Ji sako, jog turi rinktis. Paimti kalaviją ir nužudyti Karalžudį arba leistis pakariama kaip išdavikė. Ji sako: kalavijas arba kilpa. Ji liepia rinktis. Rinkis.
  Brienė prisiminė sapną, kai tėvo menėje laukė jaunuolio, už kurio turėjo ištekėti. Tame sapne ji nusikando liežuvį. Mano burna pilna kraujo.
  Ji trūkčiodama giliai įkvėpė ir pasakė:
  — Aš nesirinksiu.
  Įsiviešpatavo ilga tyla. Tada vėl prabilo ledi Akmenširdė. Šį kartą jos žodžius Brienė suprato.
  — Pakarkite juos, — sušvokštė pilkoji moteris.
  — Kaip įsakysi, miledi, — linktelėjo augalotasis vyras.
  Jie vėl surišo virve Brienei riešus ir, palydėję iš urvo, vingiuotu, įkalnėn einančiu akmenuotu taku išvedė į lauką. Brienė nustebo, kad lauke ankstyvas rytas. Pro medžių šakas skverbėsi ir įkypai krito dar blausūs tekančios saulės spinduliai. Čia tiek medžių, tikrai yra iš ko rinktiSy pagalvojo ji. Jiems nereikės mūsų toli vesti.
  Jie ir nevedė. Nulydėję po kreivu gluosniu, bastūnai jai ant kaklo užnėrė kilpą, stipriai ją trūktelėjo, o kitą virvės galą permetė per šaką. Hadui Hantui ir Podrikui Peinui teko po guobą. Seras Hadas šaukė nužudysiąs Džeimį Lanisterį, bet Skalikas kumščiu trenkė jam į veidą ir privertė užsičiaupti. Jis vėl buvo užsidėjęs šuns šalmą.
  — Jei esate padarę nusikaltimų ir norite apie juos papasakoti savo dievams, dabar pats laikas.
  — Podrikas niekada nieko bloga jums nepadarė. Mano tėvas sumokės už jį išpirką. Tartas vadinamas Safyrų sala. Nusiųskite Podriką su mano kaulais į Ivenfolą ir gausite safyrų, sidabro — ko tik panorėsite.
  — Noriu atgauti žmoną ir dukterį, — tarė Skalikas. — Ar tavo tėvas man jas grąžins? Jei ne, tegul eina pas Kitus. Vaikinukas supus šalia tavęs. Jūsų kaulus nugrauš vilkai.
  — Ketini ją pakarti, Lemai? — paklausė vienaakis vyras. — O gal nusprendei pribaigti tą kalę savo šnekomis?
  Skalikas ištraukė virvės galą ją laikiusiam vyrui iš rankų.
  — Pažiūrėkime, ar ji moka šokti, — pasakė jis ir trūktelėjo virvę.
  Brienė pajuto, kaip kanapinė virvė ėmė veržti, vis kiečiau spausti kaklą ir kelti smakrą. Seras Hadas kaip įmanydamas bastūnus keikė, bet vaikinukas tylėjo. Podrikas nepakėlė akių net tuomet, kai jo kojos sutabalavo virš žemės. Jei tai dar vienas sapnas, tai man tikrai laikas nubusti. O jei tikrovė, tuomet pats laikas mirti. Brienė matė tik Podriką, kilpą jam ant kaklo ir trūkčiojančias kojas. Ji nevalingai išsižiojo. Podrikas spardėsi, duso, kol mirė. Nors virvė ją ir smaugė, Brienė iš paskutiniųjų įkvėpė. Tokio skausmo ji dar niekuomet nebuvo patyrusi.
  Ji dar suklykė mėgindama ištarti kažkokį žodį.

  # Sersėja

  Septonė Mele buvo žilaplaukė bobpalaikė aštriais, kaip kirviu ištašytais veido bruožais ir nuolat kietai sučiauptomis lūpomis, tarsi būtų buvusi kažkuo nepatenkinta. Lažinuosi, kad ji dar nekalta, pamanė Sersėja, ir per tiek metų ta jos mergystės plėvė tapo stangri ir stora kaip kietinta oda. Ją lydėjo šeši Aukštojo Žvirblio riteriai, nešini rombiniais skydais, ant kurių buvo pavaizduotas jų atkurto ordino simbolis — vaivorykštės spalvų kalavijas.
  — Septone… — Sersėja sėdėjo žemiau Geležinio sosto apsivilkusi žalio šilko suknią su auksiniais nėriniais. — Perduok jo aukštajai šventenybei, kad jis mus erzina. Jis per daug sau leidžia. — Ant jos pirštų ir gelsvuose kaip auksas plaukuose tviskėjo smaragdai. Visų dvariškių ir miestiečių žvilgsniai buvo nukreipti į ją, tad Sersėja stengėsi, kad lordo Taivino dukterį jie matytų kuo dažniau. Kai ši komedija baigsis, žmonės žinos turintys tik vieną karalienę. Bet pirma turime sušokti, pataikydami į taktų kiekvienų žingsnį. — Ledi Mardžerė mano sūnui yra ištikima ir švelni žmona, jo padėjėja ir patarėja. Jo aukštoji šventenybė neturėjo jokios priežasties nei kišti prie jos nagų, nei uždaryti į celes Mardžerės ir jos pusseserių, kurias mes taip mylime. Reikalauju, kad jis tuoj pat visas jas paleistų.
  Rūsti septonės Melės veido išraiška nė trupučio nesušvelnėjo.
  — Perduosiu tavo malonybės žodžius jo aukštajai šventenybei, bet, kad ir kaip man būtų gaila, turiu pasakyti, jog jaunoji karalienė ir jos kompanionės negali būti paleistos, kol nebus įrodyta, kad jos nekaltos. Jei tik iš viso tai bus įrodyta…
  — Nekaltos? Pakanka vien pažvelgti į jų mielus jaunus veidus ir aiškiai matyti, kad jos visiškai nekaltos.
  — Mielas veidelis dažnai slepia nusidėjėlės širdį.
  Į pokalbį įsiterpė prie tarybos posėdžių stalo sėdintis lordas Meriveteris.
  — Kokiu nusikaltimu ir kas tas jaunas mergeles kaltina? — pasiteiravo jis. Septonė jam atsakė:
  — Mega Tairel ir Elinora Tairel kaltinamos geidulingumu, sanguliavimu ir sąmokslu prieš karalystę. Ala Tairel kaltinama tapusi jų gėdingo elgesio liudininke ir padėjusi jį slėpti. Visi šie kaltinimai gula ir ant karalienės Mardžerės pečių, be to, ji dar įtariama svetimavimu ir karalystės išdavimu. Sersėja priglaudė delną prie krūtinės.
  — Sakyk, kas apie mano marčią skleidžia tokius bjaurius gandus?! Netikiu nė vienu tavo žodžiu. Mano mielasis sūnus myli ledi Mardžerę iš visos širdies ir ji negalėtų būti tokia žiauri, kad atsilygintų jam neištikimybe.
  — Šiuos kaltinimus meta rūmuose tarnaujantis riteris. Seras Osnis Ketlblekas pačiam aukštajam septonui priešais Tėvo altorių išpažino sanguliavęs su karaliene.
  Prie tarybos posėdžių stalo sėdintis Haris Sviftas aiktelėjo, o didysis meisteris Paišelis nusisuko. Pakilo toks triukšmas, tarsi į sosto menę būtų įleista tūkstantis vapsvų. Kai kurios menės balkonuose stovinčios ledi ėmė trauktis ketindamos išeiti, o joms iš paskos slinko vora neįtakingų lordų bei riterių, stoviniavusių kitame menės gale. Auksiniai apsiaustai netrukdė jiems išeiti, tačiau karalienė buvo liepusi serui Osfrydui įsiminti visus, kurie paspruko. Staiga nuo Tairelių rožės ėmė sklisti ne toks malonus kvapas.
  — Žinoma, seras Osnis — jaunas ir sveikas vyras, — tarė karalienė, — bet taip pat ir ištikimas riteris. Jei tvirtina, kad yra įsivėlęs… ne, negali būti. Juk Mardžerė dar mergelė!
  — Ne, ne mergelė. Jo aukštosios šventenybės pageidavimu pati ją patikrinau. Jos mergystės plėvė sudarkyta. Tai patvirtins ir septonė Eglantina, ir septonė Melisenta, ir karalienės Mardžerės septonė Naisterika, kuri už dalyvavimą karalienės paleistuvystėje taip pat buvo uždaryta į celę. Ledi Mega ir ledi Elinora taip pat buvo patikrintos. Abi jos nebe mergelės.
  Vapsvos ėmė dūgzti taip garsiai, kad karalienei buvo sunku mąstyti. Tikiuosi, jaunajai karalienei ir jos pusseserėms tie pasijodinėjimai patiko.
  Lordas Meriveteris trenkė kumščiu į stalą.
  — Ledi Mardžerė jos malonybei karalienei ir jos velioniui tėvui šventai prisiekė esanti nekalta. Daugybė dvariškių tai girdėjo. Jos nekaltybę patvirtino ir lordas Tairelis, ir ledi Olena, kurios geru vardu nė vienas iš mūsų nedrįstume abejoti. O tu nori, kad patikėtume, jog visi šie kilnūs žmonės melavo?
  — Galbūt jie taip pat buvo apgauti, milorde, — gūžtelėjo septonė Mele. — Šito nežinau. Bet patikrinau karalienę ir galiu prisiekti, jog sakau tiesą.
  Sersėja pamėgino įsivaizduoti, kaip ši surukusi senė kiša savo raukšlėtus pirštus į rožinį Mardžerės plyšelį, ir šis vaizdas buvo toks juokingas, kad ji vos neprunkštelėjo.
  — Reikalaujame, kad jo aukštoji šventenybė leistų apžiūrėti mano marčią mūsų meisteriams ir įsitikinti, ar šiose apkalbose yra bent menkiausias tiesos grūdas. Didysis meisteri Paišeli, palydėk septonę Melę atgal į Mylimojo Beiloro septą ir, sužinojęs tiesą apie Mardžerės mergystę, grįžk pas mus.
  Paišelis išbalo kaip drobė. Susirinkus tarybai tas bjaurus senas kvailys niekaip neužsičiaupia, o dabar, kai man reikia, kad tartų kelis žodžius, prarado kalbos dovanų, pagalvojo karalienė, nors senis netrukus vis dėlto atitoko.
  — Man nėra jokio reikalo tyrinėti jos… jos intymių vietų, — netvirtai tarė jis. — Apgailestauju, bet turiu pasakyti… Karalienė Mardžerė nėra mergelė. Ji įsakė man atnešti mėnulio arbatos, ir ne vieną kartą.
  Po šių žodžių kilo toks triukšmas, apie kokį Sersėja galėjo tik svajoti.
  Šio triukšmo nesisekė nutildyti net karališkajam šaukliui, daužančiam lazda į menės grindis. Kelias akimirkas karalienė nesiėmė nieko, tik mėgavosi riksmais ir jaunosios karalienės nešlove. Bet, šurmuliui užsitęsus, ji, nutaisiusi rūsčią veido išraišką, atsistojo ir liepė auksiniams apsiaustams visus išlydėti iš menės. Mardžerė Tairel pražuvo, džiūgaudama tarė sau Sersėja. Ją, išeinančią pro karaliaus duris už Geležinio sosto, apsupę lydėjo baltieji riteriai: Borosas Blauntas, Merinas Trentas ir Osmundas Ketlblekas, — paskutiniai mieste likę karaliaus sargybos vyrai.
  Prie durų stovėjo Mėnuliukas laikydamas barškutį ir didelėmis apvaliomis akimis spoksojo į kilusį sąmyšį. Gal jis ir paikas juokdarys, bet bent jau stengiasi išlaikyti orumą. Megei Varlei taip pat derėjo vilkėti margą juokdarės kostiumą, nes apie ateitį ji ničnieko neišmanė. Sersėja meldė dievų, kad ta sena apgavikė klyktų degdama pragaro ugnyje. Jos išpranašauta ateisianti jaunoji karalienė buvo sužlugdyta, tad, jei neišsipildė ši pranašystė, toks pat likimas galėjo ištikti ir visas kitas. Nebus nei auksinių įkapių, nei valonkaro — pagaliau išsivadavau iš tavo pagiežingo švokštimo.
  Keli likę mažosios tarybos nariai nusekė paskui karalienę. Haris Sviftas atrodė tarsi apdujęs. Žengdamas pro duris jis kluptelėjo ir būtų pargriuvęs, jei Oranas Votersas nebūtų sučiupęs jo už rankos. Net Ortonas Meriveteris nervinosi ir nerado sau vietos.
  — Prasčiokai jaunąją karalienę garbina, — tarė jis. — Jiems visa tai nepatiks. Baiminuosi, kad neprasidėtų neramumai, tavo malonybe.
  — Lordas Meriveteris teisus, — pritarė lordas Votersas. — Jei tavo malonybė sutiks, liepsiu nuleisti į vandenį likusius naujuosius mūsų dromonus. Pamatę tuos laivus Juoduosiuose Vandenyse su karaliaus Tomeno vėliavomis ant stiebų, miestiečiai prisimins, kas juos valdo, ir bus apsaugoti, jei kartais vėl kiltų neramumų.
  Visa kita Votersas nutylėjo; atsidūrę Juoduosiuose Vandenyse, jo dromonai galėjo sustabdyti Meisą Tairelį ir neleisti jam perkelti savo kariuomenės per upę, panašiai kaip Tirionas kadaise neleido prasmukti Staniui. Šioje Vesteroso pusėje Haigardenas savo karo flotilės neturėjo. Jis kliovėsi Redvaino laivynu, o šis dabar kaip tik grįžo į Arborą.
  — Išmintingas žingsnis, — pareiškė karalienė. — Kol ši audra nurims, noriu, kad tavo laivai turėtų įgulą ir būtų nuleisti į vandenį.
  Seras Haris Sviftas buvo toks išblyškęs ir taip gausiai išpiltas prakaito, jog, rodės, tuoj nualps.
  — Kai ši žinia pasieks lordo Tairelio ausis, jo įtūžiui nebus ribų. Gatvėse ims lietis kraujas…
  Geltonpūkio viščiuko riteris, mąsliai tarė sau Sersėja. Tavo ženklas turėtų būti kirminas, sere. Viščiukas tau per drąsus. Jei Meisas Tairelis negebėjo užpulti net Vėtrų Gūžtos, ar gali įsivaizduoti, kad jis kada nors galėtų pulti dievus? Kai jis liovėsi plepėti, Sersėja tarė:
  — Kraujas neturi būti pralietas. Asmeniškai ketinu tuo pasirūpinti. Pati nueisiu į Beiloro septą pasikalbėti su karaliene Mardžere ir aukštuoju septonu. Žinau, jog Tomenas abu juos myli ir norėtų, kad aš juodu sutaikyčiau.
  — Kad sutaikytum? — Seras Haris nusibraukė nuo kaktos prakaitą savo aksominio drabužio rankove. — Jei tik taika išvis dar įmanoma… Tavo malonybė nepaprastai drąsi.
  — Būtinai reikės teismo, — pridūrė karalienė, — kad būtų galima paneigti tas niekšingas apkalbas bei melą ir parodyti pasauliui, jog mūsų mieloji Mardžerė yra nekalta ir mes visuomet žinojome ją tokią esant.
  — Na taip, — linktelėjo Meriveteris, — bet tas aukštasis septonas, laikydamasis senosios Tikėjimo tradicijos teisti žmones, gali užsimanyti pats skelbti nuosprendį karalienei.
  Tikiuosiyjog taip ir nutiks, pagalvojo Sersėja. Toks teismas tikriausiai nežiūrės palankiai į išdavikę karalienę, kuri mielai žergiasi prieš dainius ir niekina šventus Mergelės ritualus norėdama nuslėpti savo gėdą.
  — Neabejoju, kad visi sutariame, jog svarbiausia išsiaiškinti tiesą, — pasakė ji. — O dabar, milordai, prašyčiau man atleisti. Turiu pasimatyti su karaliumi. Šią sunkią akimirką jis neturėtų būti vienas.
  Grįžusi pas Tomeną, motina rado jį žaidžiantį su kačiukais. Dorkasa iš kailių atraižėlių pasiuvo jam pelytę ir virvele pririšo prie seno meškerykočio galo. Kačiukams patiko vaikytis tą pelę, o berniukas nieko taip nemėgo, kaip trūkčiodamas valkioti ją grindimis ir leisti gyvūnėliams persekioti grobį. Jis, rodos, labai nustebo, kai Sersėja suspaudė jį glėbyje ir pabučiavo į kaktą.
  — Kas atsitiko, mama? Kodėl verki?
  Nes esi saugus, norėjo pasakyti ji sūnui. Nes tau niekada nieko bloga nenutiks.
  — Klysti. Liūtai niekada neverkia. — Apie Mardžerę ir jos pusseseres ji sumetė galėsianti papasakoti ir vėliau. — Turiu tau pasirašyti kelis įsakymus.
  Kad karalius nesijaudintų, karalienė įsakymų suimti tekstuose vardų nepaminėjo. Tomenas pasirašė dokumentus be juose įrašytų vardų ir, kaip visada, patenkintas įspaudė savo antspaudą į stingstančio vaško balutes. Po to Sersėja išsiuntė sūnų iš menės su Džoslina Svift.
  Rašalui dar neišdžiuvus, atėjo seras Osfrydas Ketlblekas. Sersėja pati įrašė vardus: serą Taladą Ilgąjį, Džalabarą Kso, Arfininką Hamišą, Hju Kliftoną, Marką Malendorą, Bajardą Norkrosą, Lambertą Ternberį, Horą Redvainą, Hoberį Redvainą ir tokį storžievį, vardu Votas, vadinantį save Mėlynuoju Bardu.
  — Tiek daug… — seras Osfrydas pasklaidė įsakymus, į juose įrašytus žodžius žvelgdamas budriai tarsi į tarakonus, ropojančius per pergamentą. Nė vienas iš Ketlblekų nemokėjo skaityti.
  — Dešimt. Turi šešis tūkstančius auksinių apsiaustų. Manyčiau, bus gana suimti dešimčiai nusižengėlių. Kai kurie iš jų, jei laiku išgirdo sklindančias kalbas, jau gali būti ir pasprukę. Bet tai visai nesvarbu: mat pabėgimas tik patvirtintų jų kaltę. Serui Taladui truputį trūksta košės galvoje, tad jis gal mėgins jums priešintis. Pasirūpink, kad nežūtų neprisipažinęs ir kad nesužeistum kitų. Galimas daiktas, kai kurie iš jų yra nekalti.
  Sersėjai buvo svarbu, kad dvyniai Redvainai būtų pripažinti nekaltais ir išteisinti. Tai tik parodytų, kad kitiems kaltinamiesiems paskelbtas nuosprendis tikrai yra teisingas.
  — Dar saulei nepatekėjus visus juos suimsime, tavo malonybe. — Seras Osfrydas truputį padvejojęs pridūrė: — Prie Beiloro septos durų renkasi minia…
  — Kokia minia? — Sersėją erzino bet kokia nenumatyta aplinkybė. Ji prisiminė lordą Votersą kažką užsiminus apie neramumus. Nepagalvojau, kaip į šiuos įvykius gali reaguoti prasčiokai. Mardžerę jie labai myli. — Kiek žmonių susirinko?
  — Truputį per šimtą. Jie šūkauja reikalaudami, kad aukštasis septonas paleistų jaunąją karalienę. Jei nori, galime juos išvaikyti.
  — Ne. Tegul laido gerkles, kol užkims, Aukštojo Žvirblio jų riksmai nepaveiks. Jis klauso tik dievų. — Truputį juokinga buvo matyti jo aukštąją šventenybę, užspeistą prie septos durų susirinkusios įtūžusios minios, juolab kad visai neseniai panaši minia uždėjo jam ant galvos krištolinę karūną. Kurtę jis, nieko nelaukęs, pardavė. — Dabar Tikėjimas turi savų riterių. Tegul jie septą ir gina. Beje, nepamiršk uždaryti miesto vartų. Be mano leidimo niekas neturi teisės nei įeiti, nei išeiti iš Karaliaus Uosto, kol šis reikalas nebus išspręstas.
  — Kaip įsakysi, tavo malonybe.
  Seras Osfrydas nusilenkė ir išėjo ieškoti žmogaus, galinčio perskaityti jam karaliaus įsakymus.
  Tą dieną iki saulės laidos visi įtariamieji nusižengėliai buvo suimti ir įkalinti. Kai jie atėjo pas Arfininką Hamišą, šis nualpo, o seras Taladas Ilgasis, kol pagaliau buvo sutramdytas, sužeidė tris auksinius apsiaustus. Sersėjos nurodymu, dvyniai Redvainai buvo įkalinti patogioje bokšto menėje. Kitiems teko tenkintis požeminiu kalėjimu.
  — Hamišui sunku kvėpuoti, — tą vakarą užsukęs pas karalienę, pranešė Kiburnas. — Jis prašosi apžiūrimas meisterio.
  — Perduok jam, kad meisterio sulauks tik viską prisipažinęs. — Sersėja valandėlę susimąstė. — Jis per senas, meilužiu būti negalėjo, bet neabejoju, kad jam buvo liepta groti ir dainuoti, kol Mardžerė linksminosi su kitais vyrais. Mums reikia išpešti iš jo smulkmenas.
  — Padėsiu Hamišui jas prisiminti, tavo malonybe.
  Kitą dieną ledi Meriveter padėjo Sersėjai deramai apsirengti, mat ši ketino aplankyti jaunąją karalienę.
  — Žiūrėk, kad suknia nebūtų per daug prabangi ar spalvinga, — įspėjo ji. — Paieškok dievobaimingai moteriai tinkamo drabužio, kuris nepapiktintų aukštojo septono. Jis tikriausiai reikalaus kartu melstis.
  Pagaliau Sersėja išsirinko minkštos vilnos suknią uždara apykakle, dengiančią jos kūną nuo kaklo iki pat kulkšnių, ant kurios korsažo ir rankovių aukso siūlais buvo išsiuvinėtos vos kelios vynuogių šakelės, kad bent kiek sušvelnintų griežtą tamsų drabužį. Gera buvo ir tai, kad ant rudos vilnos nesimatys purvo, kuriuo Sersėja, priversta klauptis, neišvengiamai turėjo išsitepti suknią.
  — Kol guosiu savo marčią, tu pasišnekėk su trimis pusseserėmis, — pasakė ji Tenai. — Jei pavyks, patrauk savo pusėn Alą, tik kalbėdama būk atsargi. Ne vien dievai gali tavęs slapta klausytis.
  Džeimis visada sakydavo, kad sunkiausia — paskutinės minutės prieš mūšį, kai lauki prasidėsiančių skerdynių. Išėjusi į lauką Sersėja pamatė pilką ir blausų dangų. Patekti į liūtį ir atvykti į Beiloro septą permerkta iki paskutinio siūlo ir susitaršiusi ji negalėjo. Vadinasi, teks vykti neštuvuose. Sersėja pageidavo, kad ją lydėtų Lanisterių giminės sargybiniai ir Borosas Blauntas.
  — Mardžerės prasčiokų miniai gali pritrūkti nuovokos, kad atskirtų vieną Ketlbleką nuo kito, — tarė ji serui Osmundui, — o aš negaliu leisti, kad kalaviju skintumeis kelią per prasčiokų galvas. Geriau kol kas laikykis atokiau nuo žmonių akių.
  Joms keliaujant per Karaliaus Uostą, Teną staiga apniko abejonės.
  — Tas teismas… — tyliai tarė ji. — O jei Mardžerė pareikalaus, kad dėl jos kaltės arba nekaltumo būtų sprendžiama dvikova?
  Sersėjos veide šmėstelėjo šypsena.
  — Mardžerė — karalienė ir jos garbę privalo ginti karaliaus sargybos riteris. Juk kiekvienas vaikas Vesterose žino, kad princas Eimonas Drakono riteris kovėsi už savo seserį, karalienę Neiris, kad paneigtų sero Morgilo jai mestus kaltinimus. Bet kadangi seras Loras taip sunkiai sužeistas, bijau, kad princo Eimono vaidmuo turėtų tekti kažkuriam iš prisiekusių brolių. — Sersėja gūžtelėjo. — Tik… kuriam? Seras Aris ir seras Beilonas iškeliavę į Dorną, Džeimis Riverane, seras Osmundas yra ją kaltinančio vyro brolis, vadinasi, lieka tik… o varge…
  — Borosas Blauntas ir Merinas Trentas, — nusijuokė ledi Tena.
  — Taip, o seras Merinas pastaruoju metu taip pat sirguliuoja. Primink man, kad, kai grįšime į pilį, jam tai pasakyčiau.
  — Priminsiu, mieloji mano. — Tena paėmė Sersėjos ranką ir ją pabučiavo. — Meldžiuosi, kad niekada tavęs neįžeisčiau. Įsiutusi būni… siaubinga.
  — Kiekviena motina padarytų tą patį, jei tektų ginti savo vaikus, — tarė Sersėja. — Kada ketini atsivesti į dvarą savo sūnų? Jo vardas Raselas, ar ne? Jis galėtų praktikuotis drauge su Tomenu.
  — Žinau, berniukas labai apsidžiaugtų, bet pastarosios dienos tokios neramios, tad pamaniau, jog bus geriausia palaukti, kol praeis pavojus.
  — Ilgai laukti neteks, — pažadėjo Sersėja. — Siųsk žinią į Longteiblą ir liepk Raselui susikrauti į skrynią geriausią liemenę ir medinį kalaviją. Kai Mardžerės galvelė nuriedės nuo trinkos, Tomenui kaip tik reikės naujo jauno bičiulio, kad būtų lengviau pamiršti netektį.
  Prie Beiloro Palaimintojo statulos jiedvi išlipo iš neštuvų. Karalienei buvo malonu matyti, jog kaulai ir visa kita čia buvusi bjaurastis pašalinta. Seras Osfrydas nemelavo: minia nė iš tolo nebuvo tokia gausi ir maištinga kaip žvirbliai. Žmonės stoviniavo susibūrę į grupeles, niūriai žvilgčiojo į Didžiosios septos duris, kurias, apsiginklavę kuokomis ir išsirikiavę viena eile, saugojo septonai novicijai. Plieno ginklų nematyti, atkreipė dėmesį Sersėja. Jai buvo sunku nuspręsti, ar tai išmintinga, ar… kvaila.
  Niekas nė nemėgino jos sulaikyti. Ir prasčiokai, ir novicijai prasiskyrė ir abi su Tena praleido, Įžengusias į septą, Žibintų menėje jas pasitiko trys riteriai dryžuotais, vaivorykštės spalvų Karžygio Sūnų ordino apsiaustais.
  — Atėjau pasimatyti su savo marčia, — pasakė jiems Sersėja.
  — Jo aukštoji šventenybė tavęs laukė. Aš seras Teodanas Ištikimasis, anksčiau vadinęsis seru Teodanu Velsu. Prašyčiau tavo malonybę sekti paskui mane.
  Aukštasis Žvirblis, kaip visuomet, klūpojo. Šį kartą jis meldėsi priešais Tėvo altorių. Karalienei priėjus, melstis jis nesiliovė ir vertė ją nekantriai laukti, kol baigs. Tik tada atsistojo ir jai nusilenkė.
  — Tavo malonybe… Kokia liūdna diena…
  — Labai liūdna. Ar leisi mums pasišnekėti su Mardžere ir jos pusseserėmis?
  Sersėja nusprendė būti klusni ir romi; mat, turint reikalų su šiuo vyru, tokiu elgesiu buvo galima daugiausia pasiekti.
  — Jei taip nori… Bet paskui ateik pas mane, dukra. Mudviem reikia pasimelsti. Kartu.
  Jaunoji karalienė buvo uždaryta viršutiniame siauro Didžiosios septos bokšto kambaryje. Jos celė buvo aštuonių pėdų ilgio ir šešių pločio, be baldų. Joje buvo tik šiaudų prikimštas čiužinys, maldų suolelis, didelis ąsotis vandens, „Septynkampė žvaigždė“ ir žvakė, kuria pasišviečiant būtų galima ją skaityti. Vienintelis langas atrodė ne kažin kiek platesnis už šaudymo angą.
  Atėjusi Sersėja rado Mardžerę basą ir drebančią, apsivilkusią šiurkštaus audinio sesers naujokės drabužį. Jos garbanos buvo susivėlusios, o kojos murzinos.
  — Jos nuvilko mano drabužius, — kai jiedvi liko dviese, pasiskundė jaunoji karalienė. — Vilkėjau dramblio kaulo spalvos suknią su nėriniais, gėlavandeniais perlais išsiuvinėtu korsažu, bet septonės drįso prikišti prie manęs nagus ir išrengė nuogai. Mano pusseseres — taip pat. Mega vienai septonei vožė, ši susvirduliavusi užkrito ant žvakių ir jos drabužis užsiliepsnojo. Tačiau labiausiai nerimauju dėl Alos. Ji buvo mirtinai išbalusi ir taip įbauginta, kad net verkti negalėjo.
  — Vargšė mergaitė. — Kambaryje kėdžių nebuvo, todėl Sersėja atsisėdo šalia jaunosios karalienės ant šiaudinio čiužinio. — Ledi Tena nuėjo su Ala pasišnekėti ir pasakyti, kad mes jos nepamiršome.
  — Jis net neleido man jų pamatyti, — atvirai piktinosi Mardžerė. — Jis laiko mus po vieną, atskirtas. Kol neatėjai tu, niekam nebuvo leidžiama kelti pas mane kojos, išskyrus septones. Viena iš jų ateina čia kas valandą ir vis klausia, ar nenorėčiau išpažinti savo svetimavimo nuodėmių. Jos man net miegoti neleidžia. Pažadina ir reikalauja prisipažinti. Vakar naktį išpažinau septai Unelai, kad trokštu iškabinti jai akis.
  Gailūy kad to nepadarei, pagalvojo Sersėja. Jei būtum atėmusi regėjimo dovaną vargšei senai septonei, Aukštasis Žvirblis tikrai būtų įtikėjęs tavo kaltumu.
  — Labai panašiai jie kvočia ir tavo pusseseres.
  — Jei taip, tebūnie jie prakeikti, — tarė Mardžerė. — Tegul visus juos praryja septyni pragarai. Ala tokia švelni ir drovi, kaip jie drįsta su ja taip elgtis? O Mega… Žinau, ji kvatojasi garsiai kaip prieplaukos kekšė, bet giliai širdyje vis dar jaučiasi esanti maža mergaitė. Myliu jas visas, o jos myli mane. Jei tas žvirblis įsivaizduoja, kad privers jas meluoti mano nenaudai…
  — Bijau, kad kaltinamos ir jos. Visos trys.
  — Mano pusseserės? — Mardžerė išblyško. — Ala ir Mega, galima sakyti, dar mergaitės. Tavo malonybe, tai… tai tiesiog šlykštu. Ar mus iš čia išvaduosi?
  — O, kad galėčiau! — gailiai šūktelėjo Sersėja. — Jo aukštoji šventenybė jūsų saugoti pastatė man nepažįstamus riterius. Kad jus išlaisvinčiau, man reikėtų atsiųsti auksinius apsiaustus, pralieti kraują ir taip išniekinti šią šventą vietą. — Sersėja paėmė Mardžerę už rankos. — Ir vis dėlto aš nesėdėjau rankų sudėjusi. Surinkau visus vyrus, kuriuos seras Osnis įvardijo kaip tavo meilužius. Neabejoju, kad jie jo aukštajai šventenybei paliudys, kad esi nekalta, ir tavo teisme prisieks, kad kalba tiesą.
  — Mano teisme? — dabar jau tikrai išsigandusi paklausė mergina. — Ar teismas būtinas?
  — O kaip kitaip įrodysi esanti nekalta? — Sersėja drąsinamai spustelėjo Mardžerei ranką. — Žinoma, turi teisę pati nuspręsti, koks tas teismas bus. Esi karalienė. Karaliaus sargybos riteriai yra prisiekę tave ginti.
  Mardžerė iš karto suprato anytos mintį.
  — Kalbi apie teisingumą, kurį lemtų dvikova? Gaila, Loras sužeistas, kitaip jis…
  — Be jo, yra dar šeši broliai.
  Mardžerė įsistebeilijo į Sersėją, o tada patraukė ranką.
  — Ar tai pokštas? Borosas — bailys, Merinas — senas ir lėtas, tavo brolis luošas, kiti du — išvykę į Dorną, o Osmundas — tikras Ketlblekas. Loras turi du brolius, o ne šešis. Jei mano teisumą teks įrodinėti dvikova, noriu, kad mano vardu kautųsi Garlanas.
  — Seras Garlanas nėra karaliaus sargybos brolis, — priminė Mardžerei karalienė. — Kai reikia ginti karalienės garbę, įstatymai ir papročiai reikalauja, kad už ją kautųsi vienas iš septynių prisiekusių karaliaus sargybos vyrų. Bijau, kad aukštasis septonas to primygtinai reikalaus. — Aš jau tuo pasirūpinsiu.
  Mardžerė atsakyti neskubėjo, bet rudos jos akys prisimerkė, tarsi būtų kažką įtarusi.
  — Blauntas ar Trentas? — pagaliau mąsliai tarė ji. — Kautis tektų kažkuriam iš jųdviejų. Tau tai patiktų, ar ne? Ir vieną, ir kitą Osnis Ketlblekas sudorotų kaip šiltą vilną.
  Po septyniais pragarais… Sersėja apsimetė įsižeidusi.
  — Užduodi man širdį, dukrele. Aš tik noriu…
  — …vėl turėti sūnų vien sau. Jis niekada neturės žmonos, kuriai tu nepuoselėsi neapykantos. Be to, ačiū dievams, kad nesu tavo duktė. Palik mane vieną.
  — Elgiesi paikai. Atėjau čia norėdama tau padėti.
  — Padėti nuvaryti į kapus. Prašiau, kad išeitum. O gal turėsiu šauktis savo sargybinių, kad ateitų ir vilkte išvilktų, tu bjauri, klastinga kale intrigante?
  Sersėja oriai kilstelėjo savo suknios sijonus.
  — Matyt, jie tave neapsakomai įbaugino. Atleidžiu tau už visus tavo ištartus žodžius. — Čia, kaip ir dvare, niekada negalėjai žinoti, kas dar tavęs klausosi. — Tavimi dėta, taip pat bijočiau. Didysis meisteris Paišelis prisipažino nešiojęs tau mėnulio arbatą, o tavo Mėlynasis Bardas… Tavimi dėta, miledi, melsčiausi Senolei prašydama išminties, o Motinai — prašydama gailestingumo. Bijau, jog netrukus tau labai prireiks jų abiejų.
  Keturios suvytusios raukšlėtos septonės nulydėjo karalienę bokšto laiptais žemyn. Tos senės atrodė viena už kitą silpnesnės. Pasiekusios pirmą aukštą, jos leidosi toliau, į pačią Visenijos kalvos širdį. Laiptai baigėsi gerokai po žeme, o tenai buvo matyti liepsnojantys deglai, apšviečiantys ilgą koridorių.
  Aukštasis septonas laukė Sersėjos mažoje, septynkampėje, audiencijų menėje. Kambarys buvo skurdus ir kuklus, nuogomis akmenų sienomis. Jame stovėjo grubiai tašytas stalas, trys kėdės ir maldų suolelis. Sienose buvo iškirsti Septyneto veidai. Sersėjos nuomone, tie veidai buvo žiaurūs ir negražūs, bet iš jų sklido sunkiai nusakoma galia, ypač iš onikso, malachito ir geltono mėnulio akmens akių, kurios teikė tiems veidams gyvybės.
  — Kalbėjai su karaliene, — tarė aukštasis septonas.
  Sersėja vos ne vos atsispyrė pagundai atrėžti: „Aš esu karalienė.“
  — Kalbėjausi.
  — Visi žmonės nusideda, net karaliai ir karalienės. Ir pats esu nusidėjęs ir sulaukęs atleidimo. Tačiau neišpažinus nuodėmės sulaukti atleidimo neįmanoma. O karalienė neprisipažins.
  — Gal ji nenusidėjo?
  — Nusidėjo. Šventosios septonės ją ištyrė ir patvirtino, kad jos mergystės plėvė suplėšyta. Ji gėrė mėnulio arbatą, norėdama sunaikinti gimdoje augantį sanguliavimo vaisių. Pateptasis riteris prisiekė savo kalaviju sugulęs ir su ja, ir su trimis jos pusseserėmis. Jis tvirtina, jog karalienė turėjusi ir kitų vyrų, ir pasakė daug paprastų ir kilmingų vyrų vardų.
  — Mano auksiniai apsiaustai visus juos suėmė ir įgrūdo į požemius, — patikino jį Sersėja. — Kol kas apklaustas tik vienas — dainius, vadinantis save Mėlynuoju Bardu. Bet tai, ką jis papasakojo, tikrai kelia nerimą. Nepaisant to, meldžiuosi, jog, kai mano marti bus atvesta į teismą, vis dėlto bus įrodyta, kad ji nekalta. — Sersėja kiek padvejojo. — Tomenas savo jaunąją karalienę labai myli, tavo šventenybe, tad manau, kad jam arba jo lordams gali būti sunku atlikti teisėjų pareigą. Gal teismui galėtų vadovauti Tikėjimas?
  Aukštasis Žvirblis sulenkė rankas per alkūnes ir suglaudė pirštų galiukus.
  — Ir aš apie tą patį galvojau, tavo malonybe. Kadaise Meigoras Žiaurusis uždraudė Tikėjimui turėti kalavijus, o Džaheiris Taikintojas atėmė iš mūsų teisingumo svarstykles. Tik… kam iš tiesų derėtų teisti karalienę, jei ne Septynetui Danguje ir tiems, kurie, prisiekę dievams, gyvena žemėje? Šį reikalą turi aiškintis šventasis teismas ir septyni jo teisėjai. Trys iš jų turėtų būti moterys. Mergelė, motina ir senolė. Kas geriau už jas galėtų perprasti moterišką nedorybę?
  — Taip būtų geriausia. Žinoma, Mardžerė turi teisę reikalauti, kad jos kaltę arba nekaltumą lemtų dvikova. Jei taip nutiktų, jos kovotojas būtų vienas iš septynių prisiekusių Tomeno sargybos brolių.
  — Karaliaus sargybos riteriai teisėtai būdavo karaliaus ir karalienės kovotojai nuo Eigono Užkariautojo laikų. Šiuo klausimu tarp karaliaus ir Tikėjimo jokių nesutarimų nėra.
  Tarsi palaužta sielvarto, Sersėja delnais užsidengė veidą. Kai vėl pakėlė galvą, vienoje jos akyje spindėjo ašara.
  — Tai iš tiesų liūdnos dienos, — tarė ji, — tačiau man malonu, kad mudu visiškai sutariame. Jei Tomenas čia būtų, žinau, jog tau padėkotų. Mudu drauge turime išsiaiškinti tiesą.
  — Taip ir bus.
  — Man reikia grįžti į pilį. Jei leisi, pasiimsiu ir serą Osnį Ketlbleką. Mažoji taryba norės jį apklausti ir pati išgirsti jo metamus kaltinimus.
  — Ne, — papurtė galvą aukštasis septonas.
  Tai buvo tik vienas žodis, vienas žodelytis, bet Sersėja pasijuto taip, tarsi kas būtų šliūkštelėjęs jai į veidą šalto ledinio vandens. Ji sumirksėjo, o jos pasitikėjimas savimi truputėlį sumenko.
  — Pažadu, kad seras Osnis bus akylai saugomas.
  — Jis ir čia akylai saugomas. Eime. Aš tau parodysiu.
  Sersėja pajuto į ją įbestas iš nefrito, malachito ir onikso padarytas Septyneto akis ir staiga ją iš baimės nukrėtė šiurpas. Aš karalienė, tarė sau ji. Lordo Taivino duktė. Nors ir nenoromis, ji nusekė paskui aukštąjį septoną.
  Seras Osnis kalėjo visai netoli. Jo celėje buvo tamsu, o durys buvo geležinės ir sunkios. Aukštasis septonas išsitraukė raktą joms atrakinti ir nuo sienos pasiėmė deglą, kad galėtų apšviesti kambario vidų.
  — Ženk pirma, tavo malonybe.
  Celėje Osnis Ketlblekas kybojo nuogas, pakabintas ant grandinių, pervertų per lubose įtvirtintus žiedus. Jis buvo nuplaktas. Jo nugara ir pečiai buvo nučaižyti beveik iki kraujo, bet kirčių žymės ir rumbai buvo matyti ir ant kojų bei sėdmenų.
  Karalienė vos galėjo į jį žiūrėti. Ji atsisuko į aukštąjį septoną.
  — Ką padareiV.
  — Kuo nuoširdžiausiai mėginome išgauti tiesą.
  — Jis tau pasakė tiesą. Laisva valia atėjo pas tave ir išpažino nuodėmes.
  — Na taip. Išpažino. Esu išklausęs daugybę išpažinčių, tavo malonybe, bet retai girdėjęs, kad nusidėjėlis taip savo kalte didžiuotųsi.
  — Tu jį nuplakei.
  — Be kančios nebus atgailos. Kaip sakiau serui Osniui, jokiam vyrui nederėtų vengti rimbo. Retai jaučiuosi esąs taip arti dievo nei tuomet, kai esu plakamas už savo nedorybes, nors mano nuodėmės sunkumu nė iš tolo neprilygsta sero Osnio nusikaltimams.
  — B-bet, — sumikčiojo karalienė, — pamokslauji apie Motinos gailestingumą…
  — To saldaus pienelio seras Osnis galės paragauti nukeliavęs į aną pasaulį. „Septynkampėje žvaigždėje“ aiškiai rašoma, jog visos nuodėmės turi būti atleistos, bet už nusikaltimus laukia bausmė. Osnis Ketlblekas kaltas dėl karalystės išdavimo ir žmogžudystės, o už karalystės išdavimą skiriama mirties bausmė.
  fis tik žynys ir neturi teisės taip elgtis.
  — Tikėjimas neturi teisės bausti žmogaus mirties bausme, kad ir koks sunkus būtų jo nusikaltimas.
  — Kad ir koks sunkus būtų jo nusikaltimas… — lėtai, pasverdamas kiekvieną žodį, pakartojo aukštasis septonas. — Keista, tavo malonybe, bet kuo uoliau darbuojamės rimbu, tuo labiau sero Osnio nusikaltimai keičiasi. Dabar jis dievagojasi Mardžerės Tairel nė pirštu nepalietęs. Ar ne, sere Osni?
  Osnis Ketlblekas atsimerkė. Pamatęs priešais stovinčią karalienę, jis apsilaižė sutinusias lūpas ir tarė:
  — Siena… Žadėjai išsiųsti mane prie Sienos…
  — Jis pamišo, — numojo ranka Sersėja. — Atėmei jam protą.
  — Sere Osni, — tvirtai ir aiškiai paklausė aukštasis septonas, — ar sanguliavai su karaliene?
  — Taip. — Osnis pajudino antrankiais sukaustytas rankas ir grandinės tyliai sužvangėjo. — Su ta, kuri dabar čia stovi. Ją krušau ir ji pasiuntė mane nužudyti senojo aukštojo septono. Jis niekada neturėjo sargybinių. Atėjęs radau jį miegantį ir, uždėjęs ant veido pagalvę, uždusinau.
  Sersėja staiga apsisuko ir spruko.
  Aukštasis septonas mėgino ją sučiupti, bet jis buvo tik senas žvirblis, o ji — Uolos liūtė. Ji nustūmė senį, išlėkė pro duris ir garsiai jas užtrenkė. Ketlblekai, man reikia Ketlblekų, atsiųsiu Osfrydą su auksiniais apsiaustais ir Osmundą su karaliaus sargybos vyrais, Osnis iš karto viską paneigs, jie jį išlaisvins ir šiuo aukštuoju septonu atsikratysiu taip pat, kaip atsikračiau prieš jį buvusiu. Kelią Sersėjai pastojo keturios senos septonės ir sučiupo ją raukšlėtomis rankomis. Vieną karalienė pargriovė, kitai nagais nuarė veidą ir pasiekė laiptus. Pusę jų įveikusi, staiga prisiminė Teną Meriveter. Ir sunkiai šnopuodama sustojo kaip įbesta. „Septynete, gelbėk mane, — ėmė melstis. — Tena viską žino. Jei jie įkalins Teną ir ims ją plakti…“
  Sersėja nubėgo iki septos, bet toliau nespėjo. Ten jos jau laukė moterys — dar daugiau septonių ir tyliųjų seserų, gerokai jaunesnių nei požemyje likusios senės.
  — Aš — karalienei — norėdama pro jas prasibrauti, suriko ji. — Už tai, ką dabar darote, nukirsiu galvas, visoms nukirsiu galvas! Praleiskite!
  Bet, užuot praleidusios, jos mėgino karalienę sulaikyti. Sersėja pasileido prie Motinos altoriaus, bet dvi dešimtys septonių ir tyliųjų seserų ją pačiupo ir besispardančią laiptais užtempė į bokštą. Celėje trys tyliosios seserys ją palaikė, o septonė, vardu Skolera, išrengė. Nuvilko net apatinius. Kita septonė švystelėjo jai moteriškus šiurkštaus audimo drobės marškinius.
  — Neturite teisės taip su manimi elgtis! — vis nesiliovė ant jų šaukti Sersėja. — Esu Lanister, paleiskite mane, mano brolis jus nužudys, Džeimis kalaviju perkirs jus nuo gerklės iki šakumo, paleiskite mane! Esu karalienei.
  — Geriau tegul karalienė meldžiasi, — pasakė septonė Skolera ir jos paliko ją nuogą šaltoje ir niūrioje celėje.
  Bet Sersėja nebuvo romioji Mardžerė Tairel ir neketino nei vilktis jai paliktų marškinių, nei susitaikyti su tuo, jog yra įkalinta. Aš jiems parodysiu, ką reiškia uždaryti liūtę į narvą, tarė sau ji. Marškinius karalienė suplėšė į skutelius, radusi didelį ąsotį su vandeniu tėškė jį į sieną, o paskui sukūlė ir naktinį puodą. Kai vis tiek niekas neatėjo, ėmė kumščiais trankyti duris. Apačioje, aikštėje, buvo jos palyda: dešimt Lanisterių giminės sargybinių ir Borosas Blauntas. Išgirdę šūksnius, jie ateis ir išvaduos mane, o tada tą prakeiktą Aukštąjį Žvirblį, supančiotą grandinėmis, mes nutempsime į Raudonąją pilį.
  Karalienė spardėsi, rėkė, šaukė ir prie durų, ir prie lango, kol gerklę paskaudo. Niekas nei atsiliepė, nei atskubėjo jos gelbėti. Celę ėmė gaubti sutemos. Be to, darėsi šalta. Sersėja ėmė drebėti. Kaip jie gali mane čia palikti neužkūrę židinio ugnies? Juk aš -jų karalienė. Ir Sersėja ėmė gailėtis suplėšiusi jai duotus marškinius. Kampe ant šiaudų čiužinio buvo padėta antklodė — plonos rudos vilnos ir gerokai apdriskusi. Ji buvo šiurkšti, braižė odą, bet daugiau karalienė nieko neturėjo. Tad palindo po apklotu, kad nustotų drebėti, ir, kadangi buvo išsikankinusi, netrukus užmigo.
  Paskui Sersėja pajuto sunkią ją purtančią ir žadinančią ranką. Celėje buvo tamsu, nors į akį durk, ir prie jos su žvake rankoje klūpojo stambi bjauri moteris.
  — Kas tu? — paklausė Sersėja. — Atėjai manęs paleisti?
  — Aš septonė Unela. Atėjau, kad papasakotum man apie visas savo žmogžudystes ir visus sanguliavimus.
  Sersėja nustūmė jos ranką.
  — Liepsiu tau nukirsti galvą. Nedrįsk manęs liesti. Dink iš čia.
  Moteris atsistojo.
  — Tavo malonybe… Grįšiu po valandos. Galbūt tuomet jau būsi pasiruošusi išpažinti nuodėmes.
  Viena valanda, antra, trečia… Taip praėjo ilgiausia naktis, kokią Sersėja Lanister iki šiol buvo praleidusi, išskyrus gal tik Džofrio vestuvių naktį. Nuo rėkimo jai taip skaudėjo gerklę, jog sunku buvo ryti. Celėje buvo šalta kaip kape. Naktipuodį Sersėja sudaužė, tad dabar jai teko šlapintis atsitūpus kampe ir žiūrėti, kaip šlapimas teka celės grindimis. Vos tik užsimerkdavo, jai prieš akis iškildavo Unela, purtanti ją už peties ir klausianti, ar kartais ji nenori išpažinti nuodėmių.
  Išaušus Sersėjai nė kiek nepalengvėjo. Saulei tekant, septonė Mele atnešė jai dubenį skystos pilkšvos avižų košės. Sersėja paleido tą dubenį jai į galvą. Bet kai septonės atnešė didelį ąsotį šviežio vandens, Sersėja pasijuto tokia ištroškusi, kad turėjo atsigerti. Paskui, kai jos atnešė kitus marškinius, pilkus ir trenkiančius pelėsiais, Sersėja juos apsivilko ir prisidengė nuogumą. O dar tą patį vakarą, kai vėl atėjo Mele, Sersėja pavalgė duonos, žuvies ir pareikalavo vyno, kad galėtų užgerti maistą. Bet sulaukė ne vyno, o septonės Unelos — ši užsukdavo kas valandą ir vis klausdavo, ar karalienė pasiruošusi išpažinti nuodėmes.
  Kas galėjo nutikti? — svarstė Sersėja, kai menkas pro langą matomo dangaus rėželis vėl ėmė tamsėti. Kodėl niekas neatėjo manęs iš čia ištraukti? — Ji negalėjo patikėti, jog Ketlblekai paliks likimo valiai savo brolį. Be to, ką veikė jos taryba? — Bailiai ir išdavikai. Kai iš čia išeisiu, daugumą jų liepsiu nukirsdinti, o į jų vietą rasiu geresnių vyrų.
  Tą dieną ji tris kartus girdėjo iš žemai plytinčios aikštės kylančius šauksmus, bet minia skandavo Mardžerės vardą, o ne jos.
  Auštant antrai dienai ir Sersėjai laižant ant dubens dugno prilipusios košės likučius, staiga plačiai atsivėrė celės durys ir pro jas įžengė lordas Kiburnas. Karalienė vos susilaikė nepuolusi jam ant kaklo.
  — Kiburnai, — sušnabždėjo ji, — o dievai, kaip džiaugiuosi tave matydama. Išvesk mane iš čia.
  — To man niekas neleis. Stosi prieš šventąjį Septyneto teismą už žmogžudystę, išdavystę ir sanguliavimą.
  Sersėja buvo tokia išsekusi, kad iš pradžių šie žodžiai jai pasirodė tikra nesąmonė.
  — Tomenas… Papasakok apie mano sūnų. Ar jis vis dar karalius?
  — Taip, tavo malonybe. Jis gyvas, sveikas ir saugus už Meigoro tvirtovės sienų, be to, jį saugo karaliaus sargyba. Bet Tomenas jaučiasi vienišas. Neramus. Vis klausinėja, kur tu ir kur jo jaunoji karalienė. Kol kas niekas jam nepapasakojo apie tavo… apie tavo…
  — …sunkumus? — pabaigė mintį ji. — O koks likimas laukia Mardžerės?
  — Ir ji stos prieš teismą. Teisėjai, kurie skelbs nuosprendį tau, paskui teis ir ją. Kaip tavo malonybė liepei, Mėlynąjį Bardą atidaviau aukštajam septonui. Dabar jis čia, kažkur žemiau mūsų. Mano šnabždūnai praneša, kad jie vaikiną plaka rimbu, bet kol kas jis gieda mūsų išmokytą giesmelę.
  Tą pačią giesmelę. Sersėja taip norėjo miego, kad jai buvo sunku galvoti. VotaSy tikrasis jo vardas — Votas. Jei dievai bus geri, Votas mirs plakamas ir Mardžerė niekaip negalės paneigti jo liudijimo.
  — O kur mano riteriai? Seras Osfrydas… Aukštasis septonas ketina nužudyti jo brolį Osnį, jo auksiniai apsiaustai turi ko nors imtis…
  — Osfrydas Ketlblekas miesto sargybai nebevadovauja. Karalius pašalino Osfrydą iš šių pareigų ir į jo vietą paskyrė Drakono vartų kapitoną, Hamfrį Votersą.
  Sersėja jautėsi tokia pavargusi, kad iki galo nesuvokė šių žodžių svarbos.
  — Kodėl Tomenas taip pasielgė?
  — Berniukas dėl to nekaltas. Tiesiog tarybos nariai pakiša jam po nosimi dokumentus, o jis pasirašo juos ir užantspauduoja karališkuoju antspaudu.
  — Mano tarybos nariai… Kas? Kas tai padarė? Juk ne tu?
  — Deja, mane iš tarybos pašalino, nors tęsti darbą su eunucho šnabždūnais kol kas leidžia. Dabar karalystę valdo Haris Sviftas ir didysis meisteris Paišelis. Jie išsiuntė varną į Kasterlių Uolą nunešti laiško, kuriame kviečia tavo dėdę grįžti į dvarą ir tapti karaliaus regentu. Jei seras Kevanas ketina sutikti, tuomet geriau tegul pasiskubina. Meisas Tairelis nutraukė Vėtrų Gūžtos apsiaustį ir su kariuomene grįžta į miestą, be to, gavau pranešimą, kad Rendilas Tarlis su savo pajėgomis iš Mergelių Duburio žygiuoja į pietus.
  — Ar lordas Meriveteris tam pritarė?
  — Meriveteris atsisakė savo,vietos karaliaus taryboje ir spruko į Longteiblą kartu su žmona, kuri, beje, pirmoji ir pranešė mums apie tavo malonybei mestus… kaltinimus.
  — Teną jie paleido. — Tai buvo pati geriausia žinia nuo tos akimirkos, kai Aukštasis Žvirblis ištarė savo lemtingą: „Ne.“ Tena ją pražudytų. — O lordas Votersas? Jo laivai… jei sutelktų laivų įgulas ant kranto, jam pakaktų vyrų…
  — Vos tik žinia apie tavo malonybę užgriuvusius sunkumus pasiekė upę, lordas Votersas pakėlė bures, nuleido į vandenį irklus ir išplukdė flotilę į jūrą. Seras Haris baiminasi, kad jis prisidės prie lordo Stanio. Paišelis mano, jog Votersas plaukia į Brastos Akmenis ir ketina tapti piratu.
  — Ak, visi mano puikieji dromonai… — Sersėja vos nenusijuokė. — Mano tėvas sakydavo, kad benkartai iš prigimties klastingi. O, kad būčiau jo paklausiusi! — Ją nukrėtė šaltis. — Man galas, Kiburnai.
  — Ne. — Jis paėmė Sersėją už rankos. — Dar yra vilties. Tavo malonybė turi teisę per dvikovą įrodyti esanti nekalta. Mano karaliene, tavo kovotojas pasiruošęs. Septyniose Karalystėse nėra tokio vyro, kuris jam prilygtų. Jei tik įsakysi…
  Šį kartą ji nusijuokė. Tai buvo juokinga, labai, baisiai juokinga.
  — Dievai niekais verčia visas mūsų viltis ir planus. Turiu kovotoją, kurio niekas negali įveikti, bet man uždrausta naudotis jo paslaugomis. Aš karalienė, Kiburnai. Mano garbę gali ginti tik prisiekęs karaliaus sargybos brolis.
  — Suprantu… — Šypsena Kiburno veide užgeso. — Tavo malonybe, nežinau, ką daryti. Neįsivaizduoju, ką tau patarti…
  Net išsekusi ir įbauginta, karalienė suvokė negalinti leisti, kad jos likimą spręstų žvirblių teismas. Taip pat negalėjo tikėtis, jog įsikiš Kevanas, juolab po jųdviejų paskutinio nemalonaus pokalbio. Teisingumas turi būti įvykdytas per dvikovę. Kito kelio nėra.
  — Kiburnai, jei mane bent kiek myli, maldauju, išsiųsk mano vardu žinią. Jei gali, paleisk varną. Jei negali, pasiųsk raitelį. Perduok žinią į Riveraną mano broliui. Pranešk, kas nutiko, ir parašyk… parašyk…
  — Ką parašyti, tavo malonybe?
  Ji virpėdama apsilaižė lūpas.
  — Parašyk: „Nedelsdamas grįžk. Padėk man. Gelbėk mane. Dabar man tavęs reikia kaip niekad. Myliu tave. Myliu tave. Myliu tave. Nedelsdamas grįžk.“
  — Kaip įsakysi. „Myliu tave“ — tris kartus?
  — Tris. — Sersėja turėjo pasiekti brolio širdį. — Jis atjos. Žinau, kad grįš. Turi grįžti. Džeimis — vienintelė mano viltis.
  — Karaliene… — neryžtingai tarė Kiburnas, — gal… pamiršai? Džeimis neturi dešinės plaštakos. Jei kausis už tave ir pralaimės…
  Tada mudu paliksime šį pasaulį kartu, kaip kadaise kartu į jį atėjome.
  — Jis nepralaimės. Tik ne Džeimis. Tik ne dvikovą, nuo kurios baigties priklauso mano gyvybė.

  # Džeimis

  Naujasis Riverano lordas buvo taip supykęs, kad net drebėjo.
  — Mus apgavo, — pareiškė jis. — Šis vyras mus apmulkino! — Jam iš burnos tiško rožinės seilės, be to, jis dūrė pirštu į Edmurą Tūlį. — Nukirsiu tau galvą! Pagal paties karaliaus raštą Riveraną valdau aš, aš…
  — Emonai, — įsiterpė jo žmona, — lordas vadas žino apie karaliaus raštą. Apie karaliaus raštą žino ir seras Edmuras. Apie karaliaus raštą žino ir visi arklininkai.
  — Aš esu lordas ir liepsiu jį nukirsdinti!
  — Už kokį nusikaltimą? — Kad ir koks buvo sulysęs, vis dėlto Edmuras atrodė panašesnis į lordą už Emoną Frėjų. Jis vilkėjo pašiltintą raudonos vilnos liemenę su ant krūtinės išsiuvinėtu šokančiu upėtakiu. Avėjo juodus aulinius batus, mūvėjo mėlynas kelnes. Kaštoninius plaukus buvo išsitrinkęs ir susitvarkęs, o rusvą barzdą tvarkingai pasikirpęs. — Dariau viską, ko iš manęs reikalavote.
  — Šit kaip? — Nuo tos akimirkos, kai Riverano pilies vartai atsivėrė, Džeimis Lanisteris nebuvo sudėjęs bluosto ir dabar jam skaudėjo galvą. — Nepamenu prašęs, kad leistum serui Brindenui pasprukti.
  — Reikalavai atiduoti pilį, o ne dėdę. Ar aš kaltas, kad tavo vyrai leido jam prasmukti pro apsiausties žiedą?
  Džeimis nebuvo nusiteikęs pokštauti.
  — Kur jis? — neslėpdamas susierzinimo paklausė.
  Jo vyrai tris kartus apvertė aukštyn kojomis Riveraną, tačiau Brindeno Tūlio nerado.
  — Jis man neužsiminė, kur ketina keliauti.
  — O tu ir neklausei. Kaip jam pavyko pasprukti?
  — Žuvys moka plaukti. Net ir juodos, — šyptelėjęs tarė Edmuras. Džeimiui baisiai knietėjo auksine plaštaka trenkti jam per veidą. Keli išmušti dantys tikrai būtų atgrasę Edmurą nuo šypsenų. Kaip žmogus, kuris visą likusį gyvenimą turėjo praleisti kalėjime, Edmuras atrodė pernelyg savimi patenkintas.
  — Kasterlių Uoloje turime tokių mažų požeminio kalėjimo celių, į kurias žmogų galima įgrūsti nelyginant šarvų rinkinį. Jose negali nei pasisukti, nei atsisėsti, nei pasilenkęs pasiekti pėdų, kai kojų pirštus ima graužti žiurkės. Gal dar pagalvotum ir atsakytum į mano klausimą iš naujo?
  Šypsena lordo Edmuro veide išblėso.
  — Davei žodį, kad su manimi bus elgiamasi garbingai, kaip dera elgtis su kilmingu vyru.
  — Taip ir bus, — linktelėjo Džeimis. — Tose celėse verkšlendami baigė savo dienas kilmingesni už tave riteriai ir gerokai įtakingesni lordai. Net vienas kitas karalius, jei teisingai prisimenu tos pilies istoriją. Jei pageidausi, tavo žmona galės įsikurti gretimoje celėje. Nenorėčiau jūsų išskirti.
  — Jis išplaukė, — apsigalvojęs niūriai tarstelėjo Edmuras. Jo akys buvo žydros kaip ir jo sesers, Ketlinos, ir Džeimis jose matė tokią pat neapykantą, kokią buvo regėjęs ledi Stark akyse. — Mes pakėlėme Vandens vartų grotas. Ne iki viršaus, o tik per tris keturias pėdas. Tiek, kad po vandeniu atsirastų spraga, o vartai atrodytų uždaryti. Mano dėdė — puikus plaukikas. Kai sutemo, jis pranėrė žemiau grotų smaigų.
  Ir, be abejonės, taip pat prasprūdo pro mūsų apsiausties žiedą. Apniukusi naktis, nuobodžiaujantys sargybiniai ir juoda žuvis juodame vandenyje, plaukianti pasroviui. Jei Rutigeris arba Ju ir girdėjo kokį pliaukštelėjimą, tikriausiai pagalvojo, jog tai vėžlys arba upėtakis. O Edmuras laukė beveik visą dieną ir tik tada nuleido vėliavą su Starkų didvilkiu rodydamas, kad pasiduoda. Perimant pilį kilo geroka sumaištis ir tik kitą rytą Džeimiui buvo pranešta, kad Juodosios Žuvies tarp belaisvių nėra.
  Priėjęs prie lango, Džeimis įsistebeilijo į upę. Buvo giedra rudens diena, vandens paviršius ribuliavo apšviestas saulės spindulių. Dabar Juodoji Žuvis jau tikriausiai nuplaukė žemyn upe apie dešimtį lygų.
  — Turi jį rasti, — primygtinai tarė Emonas Frėjus.
  — Rasime, — apsimesdamas, kad tuo nė kiek neabejoja, pasakė Džeimis. — Jau dabar mano šunys ir pėdsekiai jo ieško. — Seras Adamas Marbrandas vadovavo paieškai pietiniame upės krante, o seras Dermotas iš Lietaus Miško — šiauriniame. Jis svarstė, ar į paiešką neįtraukus ir upių lordų, bet Vensas, Paiperis ir į juos panašūs mieliau linkę padėti Juodajai Žuviai pasprukti, nei supančioti jį geležinėmis grandinėmis. Apskritai Džeimis didelių vilčių nepuoselėjo. — Šiek tiek laiko Juodoji Žuvis gali nuo mūsų slapstytis, — vis dėlto tarė jis, — bet pagaliau vis tiek išners į paviršių.
  — O jei jis pamėgins susigrąžinti mano pilį?
  — Turi dviejų šimtų vyrų įgulą. — Tiesą sakant, tokiai piliai įgula buvo per gausi, bet lordas Emonas gerokai prisibijojo. Tačiau jam bent jau nereikėjo sukti galvos, kaip tuos vyrus išmaitinti; Juodoji Žuvis Riveraną paliko puikiai aprūpintą maistu, kaip ir gyrėsi. — Abejoju, ar taip sunkiai nuo mūsų pasprukęs seras Brindenas slapta parsėlins atgal.
  Nebent kaip bastūnų gaujos vadas. Džeimis buvo tikras, kad Juodoji Žuvis ketina tęsti kovą.
  — Tai — tavo rezidencija, — priminė savo vyrui ledi Džena. — Tu ir turi ją ginti. Jei negali to padaryti, padėk pilį ir liuoksėk atgal į Uolą.
  Lordas Emonas pirštais pasitrynė lūpas. Ant jų liko rožinių ir gličių nuo rūgštlapio seilių.
  — Žinoma. Riveranas mano ir niekas iš manęs jo neatims.
  Ledi Dženos tempiamas iš menės, jis dar kartą įtariu žvilgsniu pervėrė Edmurą Tūlį.
  — Ar daugiau nieko nenori man pasakyti? — paklausė Džeimis Edmuro, kai jiedu liko dviese.
  — Tai buvo mano tėvo menė, — tarė Tūlis. — Iš šios menės jis išmintingai ir teisingai valdė upių kraštus. Mėgo sėdėti prie šito lango. Pro jį krito daug šviesos, o pakėlęs galvą jis matydavo upę. Kai tėvui nuvargdavo akys, jis paprašydavo, kad Keitė jam paskaitytų. Kadaise mudu su Mažuoju Pirštu prie šių durų pastatėme pilį iš medinių kaladėlių. Tu niekada nesuprasi, kaip man bjauru matyti tave šioje menėje, Karalžudy. Niekada nesuprasi, kaip tave niekinu.
  Bet jis klydo.
  — Mane niekina geresni vyrai už tave, Edmurai. — Džeimis pakvietė sargybinį. — Nuvesk jo šviesybę į bokštą ir pasirūpink, kad gautų valgyti.
  Riverano lordas tylėdamas išėjo. Rytoj jis turėjo iškeliauti į vakarus. Jo palydai buvo paskirtas vadovauti seras Forlėjus Presteris, o sargybą turėjo sudaryti šimtas vyrų, iš kurių dvi dešimtys buvo riteriai. Sargybę bus geriau padvigubinti. Kol pasieks Auksinį Dantį, lordas Berikas gali pamėginti Edmurą išlaisvinti. Trečią kartą imti Tūlio į nelaisvę Džeimis nenorėjo.
  Grįžęs į Hosterio Tūlio krėslą, jis prisitraukė arčiau Trišakio žemėlapį ir prispaudė jį auksine plaštaka. Kur sprukčiau, jei būčiau Juodoji Žuvis?
  — Lorde vade… — Tarpduryje stovėjo sargybinis. — Už durų laukia ledi Vesterling ir jos duktė, kaip ir liepei.
  Džeimis stumtelėjo žemėlapį į šalį.
  — Atvesk jas.
  Bent jau mergina niekur nedingo. Džeinė Vesterling buvo Robo Starko karalienė — mergina, už kurią jis sumokėjo gyvybe. Su pilve augančiu vilkiuku, ji galėjo pasirodyti esanti pavojingesnė ir už Juodąją Žuvį.
  Bet Džeinė neatrodė pavojinga. Ji buvo liekna ir liauna, ne vyresnė nei penkiolikos ar šešiolikos, veikiau nerangi nei grakšti. Jos klubai buvo siauri, krūtys kaip obuoliai, ant galvos pūpsojo vešlūs kaštoniniai plaukai, o akys — rudos ir romios kaip elnės. Kaip vaikas, ji gana gražu nusprendė Džeimis, bet ne tokia mergina, dėl kurios verta prarasti karalystę. Merginos veidas atrodė papurtęs, o ant kaktos buvo matyti šašas, šiek tiek paslėptas po užkritusią rusvų plaukų garbana.
  — Kas tau atsitiko? — paklausė Džeimis.
  Mergina nusuko galvą.
  — Nieko, — pasiskubino atsakyti jos motina, griežto veido moteris, vilkinti žalio aksomo suknią. Ilgą ir ploną jos kaklą puošė auksinių jūros kriauklelių vėrinys. — Ji nenorėjo atiduoti karūnos, kurią jai uždėjo tas maištininkas, o kai pamėginau nuimti ją nuo galvos jėga, užsispyrėlė man priešinosi.
  — Ta karūna mano, — šniurkščiodama tarė Džeinė. — Neturėjai teisės. Robas liepė nukaldinti ją man. Aš jį mylėjau.
  Dar akimirka, ir motina būtų skėlusi dukteriai antausį, bet tarp jųdviejų įsiterpė Džeimis.
  — Nė negalvok apie tai, — įspėjo jis ledi Sibelę. — Sėskitės. Abi. — Mergina susirangė krėsle nelyginant įbaugintas žvėrelis, o jos motina atsisėdo ištiesinusi pečius ir aukštai iškėlusi galvą. — Gal norėtumėte vyno? — paklausė jų Džeimis. Džeinė nieko neatsakė.
  — Ačiū, ne, — tarstelėjo motina.
  — Kaip norite. — Ir Džeimis kreipėsi į dukterį: — Užjaučiu dėl netekties. Turiu pripažinti, kad tavo vyrui drąsos netrūko. Bet turiu tavęs kai ko paklausti. Ar laukiesi jo kūdikio, miledi?
  Džeinė pašoko nuo krėslo ir būtų pabėgusi iš menės, jei prie durų budintis sargybinis nebūtų pastvėręs jos už rankos.
  — Ne, nesilaukia, — pasakė ledi Sibelė, o jos duktė tuo metu vis dar mėgino ištrūkti ir pasprukti. — Pasirūpinau tuo, kaip tavo lordas tėvas ir prašė.
  Džeimis linktelėjo. Taivinas Lanisteris buvo ne toks žmogus, kad nenumatytų tokių smulkmenų.
  — Paleisk merginą, — liepė jis sargybiniui. — Kol kas mano pokalbis su ja baigtas. — Džeinei kūkčiojant ir bildant laiptais žemyn, Džeimis mąsliai nužvelgė jos motiną. — Vesterlingų giminei atleista, o tavo brolis Rolfas tapo Kastamero lordu. Ko dar iš mūsų norite?
  — Tavo lordas tėvas žadėjo rasti tinkamus jaunikius Džeinei ir jos jaunesniajai seseriai. Jis man prisiekė rasiąs lordus arba įpėdinius ir nesiūlysiąs nei jaunesniųjų sūnų, nei dvaro riterių.
  Lordus arba įpėdinius. Na, žinoma… Vesterlingai buvo sena ir garsi giminė, bet ledi Sibelė prieš vedybas vadinosi Spaiser ir buvo kilusi iš prasisiekėlių pirklių. Džeimis neaiškiai prisiminė, kad jos senelė, rodos, buvo kažkokia iš rytų atkeliavusi pusiau pamišusi ragana. Be to, Vesterlingų giminė buvo nuskurdusi. Šiaip jau Sibelės Spaiser dukterys nebūtų galėjusios nė svajoti apie geresnius jaunikius nei jaunesnieji sūnūs, bet Lanisteriams pridėjus didelę puodynę aukso, žuvusio maištininko našle, žinoma, galėjo susidomėti ir koks nors lordas.
  — Vestuvių sulauksi, — patikino ją Džeimis, — bet, prieš antrą kartą tekant, Džeinei teks dvejus metus palaukti.
  Jei ta mergina pernelyg greitai vėl gautų vyrą ir nuo jo pastotų, neišvengiamai imtų sklisti gandai, kad vaiko tėvas — Jaunasis Vilkas.
  — Turiu dar ir du sūnus, — priminė jam ledi Vesterling. — Rolamas čia, su manimi, o Reinaldas buvo riteris ir su maištininkais išjojo į Dvynius. Jei būčiau žinojusi, kas ten atsitiks, niekada nebūčiau jo išleidusi, — šiek tiek priekaištingai tarė ji. — Reinaldas nieko nežinojo apie… apie susitarimą su tavo lordu tėvu. Gali būti, kad jis dabar belaisvis Dvyniuose.
  Arba žuvęs. Valderis Frėjus, matyt, irgi nieko nežinojo apie… susitarimą.
  — Aš pasiklausinėsiu. Jei seras Reinaldas yra tarp belaisvių, mes už jį sumokėsime išpirką.
  — Buvome sutarę ir dėl jo vedybų. Jis turėjo gauti nuotaką iš Kasterlių Uolos. Tavo lordas tėvas sakė, kad, jei viskas susiklostys taip, kaip tikimės, Reinaldas galės džiaugtis santuoka su Džoja.
  Net iš kapo mirties sustingdyta lordo Taivino ranka stumdo mus kaip marionetes.
  — Džoja yra mano velionio dėdės Geriono nesantuokinė duktė. Jei nori, sužadėtuves galime paskelbti, bet vestuvių teks palaukti. Kai paskutinį kartą mačiau Džoją, jai tebuvo gal devyneri, gal dešimt metų.
  — Nesantuokinė jo duktė? — Ledi Sibelė susiraukė, tarsi būtų prarijusi citriną. — Nori, kad Vesterlingas vestų… pavainikę?
  — Nelabai noriu, kad Džoja tekėtų už intrigas rezgančios ir kailį nuolat verčiančios kalės vaiko. Ji verta geresnio jaunikio. — Džeimis būtų mielai pasmaugęs šią moterį jos pačios jūrų kriauklių vėriniu. Džoja buvo miela mergaitė, nors ir vieniša; iš visų savo dėdžių jos tėvą Džeimis mėgo labiausiai. — Tavo duktė dešimt kartų geresnė ir kilnesnė už tave, miledi. Rytoj išvyksi drauge su Edmuru ir seru Forlėjumi. O iki tol geriau nelįsk man į akis.
  Jis pašaukė sargybinį, ir ledi Sibelė išėjo nepatenkinta, piktai sučiaupusi lūpas. Džeimiui beliko tik spėlioti, kiek lordas Geivenas žino apie žmonos intrigas. Ar daug mes, vyrai, apskritai žinome?
  į kelionę išsiruošusius Edmurą ir Vesterlingus lydėjo keturi šimtai raitų vyrų; paskutinę minutę Džeimis padidino sargybą dvigubai. Kelias mylias jis pats juos lydėjo, mat norėjo pasikalbėti su seru Forlėjumi Presteriu. Nors šiam ant pečių kėpsojo stambi kaip jaučio galva, o šalmą puošė ragai, iš tiesų seras Forlėjus buvo lėtas ir ramaus būdo žmogus, neaukštas, santūrus ir atkaklus. Smailianosis, praplikęs, žilstelėjusia ruda barzda, jis atrodė veikiau kaip užeigos šeimininkas, o ne kaip riteris.
  — Mes nežinome, kur yra Juodoji Žuvis, — priminė jam Džeimis, — bet jei jis galės išlaisvinti Edmurą, tikrai taip ir padarys.
  — Taip nenutiks, milorde. — Kaip ir daugumą užeigos šeimininkų, apmulkinti serą Forlėjų buvo sunku. — Žvalgai ir raitininkai iššukuos kelio, kuriuo traukiame, prieigas, o nakčiai įkūrę stovyklą pastatysime įtvirtinimus. Paskyriau dešimt vyrų, geriausių savo lankininkų, kurie nuo Tūlio nesitraukia nei dieną, nei naktį. Jei Edmuras bent pėdą išsuktų iš kelio, jie paleis tiek strėlių, kad net tikra motina jo nepažintų ir palaikytų ežiu.
  — Gerai. — Džeimiui nebuvo svarbu, ar Tūlis saugiai pasieks Kasterlių Uolą, bet… geriau jau mirtų, nei paspruktų. — Pasirūpink, kad lankininkai saugotų ir lordo Vesterlingo dukterį.
  Seras Forlėjus, rodos, sutriko.
  — Geiveno mergaitę? Juk ji…
  — … Jaunojo Vilko žmona, — baigė jo mintį Džeimis, — ir, jei paspruktų, keltų mums daug didesnį pavojų už Edmurą.
  — Kaip pasakysi, milorde. Saugosime ją.
  Apsisukus grįžti į Riveraną ir lenkiant koloną, Džeimiui teko raitam prarisnoti pro Vesterlingus. Jam jojant pro šalį, lordas Geivenas pasisveikindamas niūriai linktelėjo, o ledi Sibelė pervėrė Džeimį šaltu kaip ledas žvilgsniu. Džeinė jo net nematė. Našlė jojo nuleidusi akis, pasikėlusi gobtuvą. Drabužiai, kuriuos ji vilkėjo po sunkiomis apsiausto klostėmis, buvo puikiai pasiūti, bet apiplyšę. Ji susiplėšė juos norėdama parodyti, kad gedi, suprato Džeimis. Jos motinai tai tikriausiai nepatiko. Kažin, ar Sersėja, sužinojusi apie jo žūtį, susiplėšytų suknių?
  Iš karto į pilį jis negrįžo, o vėl persikėlė per Akmenvartį ir užsuko pas Edviną Frėjų aptarti šio prosenelio laikomų belaisvių perdavimo. Riveranui pasidavus, po kelių valandų Frėjų kariuomenė ėmė skirstytis: lordo Valderio vėliavininkai ir laisvieji raiteliai traukė į žemę įbestas savo vėliavas ir suko žirgus namo. Likusieji Frėjai ketino įkurti stovyklą, bet Edviną ir jo netikrą dėdę Džeimis rado pastarojo palapinėje.
  Jiedu sėdėjo užsikvempę ant žemėlapio ir karštai ginčijosi, bet, pamatę įėjusį Džeimį, liovėsi.
  — Lorde vade… — šaltai ir mandagiai pasisveikino Riversas.
  Bet Edvinas rėžė tiesiai:
  — Tavo rankos suteptos mano tėvo krauju, sere.
  Džeimis truputį suglumo.
  — Ką čia šneki?
  — Juk tu išsiuntei jį namo, ar ne?
  Kažkas turėjo tai padaryti.
  — Ar serui Raimanui kas nors nutiko?
  — Seras Raimanas pakartas su visa savo palyda, — paaiškino Valderis Riversas. — Bastūnai sučiupo juos per dvi lygas į pietus nuo Gražiojo Turgaus.
  — Dondarionas?
  — Arba jis, arba Toras, arba ta moteris, vadinama Akmenširde.
  Džeimis susiraukė. Raimanas Frėjus buvo kvailys, bailys bei girtuoklis ir niekas negalėjo labai gedėti dėl jo žūties, juo labiau jo giminaičiai Frėjai. Sprendžiant iš sausų Edvino akių, net Raimano sūnūs neketino ilgai gedėti tėvo. Ir vis dėlto… tie bastūnai vis labiau įžūlėja, jei drįsta pakarti lordo Valderio įpėdinį tokioje vietoje, kurios nuo Dvynių neskiria nė dienos kelias raitomis.
  — Kiek vyrų Raimanas turėjo? — paklausė Džeimis.
  — Tris riterius ir keliolika ginkluotų raitelių, — tarė Riversas. — Tarsi bastūnai būtų žinoję, kad jis grįš į Dvynius su menka palyda.
  Edvinas suraukė lūpas.
  — Galiu lažintis, kad čia nagus bus prikišęs mano brolis. Kai bastūnai nužudė Meretą ir Petirą, jis leido jiems pabėgti, ir dabar jau aišku, kodėl. Dabar, kai tėvas negyvas, Juodajam Valderiui užvaldyti Dvynius trukdau tik aš.
  — Bet įrodymų neturi, — tarė Valderis Riversas.
  — Man jų ir nereikia. Pažįstu savo brolį.
  — Tavo brolis dabar Sigarde, — gynė savo nuomonę Riversas. — Kaip jis galėjo žinoti, kad seras Raimanas sumanys grįžti į Dvynius?
  — Kažkas jam pranešė, — įpykęs atrėžė Edvinas. — Gali neabejoti, kad mūsų stovykloje jis turi savo šnipų.
  O tu turi šnipų Sigarde. Džeimis žinojo, kad Edvinas ir Juodasis Valderis labai nesutaria, bet jam buvo nė motais, kuris taps savo prosenelio įpėdiniu ir Perkėlos lordu.
  — Atleisk, kad nutraukiu tavo gedulą, — dalykiškai tarė Džeimis, — bet turime aptarti ir kitus reikalus. Kai grįši į Dvynius, būk malonus ir pasakyk lordui Valderiui, jog karalius Tomenas reikalauja atiduoti visus belaisvius, sučiuptus per Kruvinąsias vestuves.
  Seras Valderis susiraukė.
  — Belaisviai turi savo vertę, sere.
  — Jei būtų beverčiai, jo malonybė nereikalautų jų atiduoti.
  Frėjus ir Riversas susižvalgė. Edvinas tarė:
  — Mano lordas senelis tikėsis, kad už tuos belaisvius jam bus atlyginta.
  Ir jam bus atlyginta, kai tik man ataugs nukirsta plaštaka, pagalvojo Džeimis.
  — Visi mes ko nors tikimės, — švelniai tarė jis. — Sakyk, ar tarp tų belaisvių yra ir seras Reinaldas Vesterlingas?
  — Jūrų kriauklelių riteris? — piktai prunkštelėjo Edvinas. — Tą vaikiną rasi Žaliosios Šakos dugne, jis šeria žuvis.
  — Kai mūsų vyrai atėjo pribaigti didvilkio, jis buvo kieme, — pasakė Valderis Riversas. — Valenas liepė atiduoti kalaviją ir seras Reinaldas klusniai tai padarė, bet arbaletininkams ėmus leisti strėles į vilką, jis čiupo Valeno kirvį ir išlaisvino tą pabaisą iš tinklo, kurį mūsiškiai buvo užmetę. Valenas sako, kad viena strėlė Reinaldui pervėrė petį, o kita susmigo į vidurius, bet jam vis tiek kažkaip pavyko pasiekti apsauginę sieną, užlipti ant jos ir pūkštelėti į upę.
  — Ant laiptų jis paliko kraujo šliūžę, — pridūrė Edvinas.
  — Ar paskui radote jo lavoną? — paklausė Džeimis.
  — Radome daugybę lavonų. Bet, kelias dienas išbuvę upėje, jie visi atrodė labai panašūs.
  — Girdėjau, kad ir pakaruokliai po kelių dienų supanašėja, — išeidamas pasakė Džeimis.
  Iki kito ryto iš Frėjų stovyklos liko tik musės, arklių mėšlas ir sero Raimano kartuvės, vienišos riogsančios Akmenvarčio pakrantėje. Džeimio pusbrolis norėjo žinoti, ką daryti su jomis ir su sumeistrautais apsiausties mechanizmais: taranais, kiaulėmis, bokštais bei svaidyklėmis. Daivenas pasiūlė visus juos nugabenti į Raventrį ir panaudoti tenai. O Džeimis jam liepė sudeginti viską, pradedant nuo kartuvių.
  — Su lordu Titu susitarsiu. Apsiausties bokšto neprireiks.
  Daivenas, užsiželdinęs vešlią barzdą, plačiai nusišypsojo.
  — Pasiūlysi jam dvikovą, pusbroli? Kažin, ar taip sąžininga. Titas jau senas ir žilas.
  Senas, žilas ir su abiem rankomis.
  Tą naktį jiedu su seru Ilinu kovėsi tris valandas. Šį kartą Džeimiui sekėsi neblogai. Jei kova būtų buvusi tikra, Peinas būtų nužudęs jį tik du kartus. Šiaip jau Džeimis „žūdavo“ bent po keletą kartų, o kai kuriomis naktimis ir dar daugiau.
  — Jei praktikuosiuosi dar vienerius metus, galbūt kausiuosi ne blogiau už Peką, — pasakė Džeimis, o seras Ilinas išleido panašų į juoką klaksėjimą. — Eime, išgersime dar puikiojo raudonojo Hosterio Tūlio vyno.
  Vynas įeidavo į jųdviejų naktinį ritualą. Prie vyno taurės seras Ilinas buvo puikus kompanionas. Jis niekada Džeimio kalbančio nepertraukdavo, niekada neprieštaraudavo, niekada nesiskųsdavo, neprašydavo malonių ir nepasakodavo ilgų beprasmių istorijų. Jis tik gėrė ir klausėsi.
  — Man reikėjo išlupti liežuvius visiems savo draugams, — pildydamas taures tarė Džeimis, — ir giminaičiams. Tylinti Sersėja būtų buvusi labai miela. Nors bučiuojantis jos liežuvio man būtų trūkę. — Jis gurkštelėjo. Vynas buvo tamsiai raudonas, saldus ir stiprus. Tekėdamas stemple, jis šildė Džeimiui visą kūną. — Nepamenu, kada pradėjome bučiuotis. Iš pradžių tie bučiniai buvo visai nekalti. O paskui… — Džeimis išgėrė taurę iki dugno ir pastatęs stumtelėjo į šalį. — Tirionas kadaise man pasakojo, kad dauguma kekšių bučiuotis atsisako. Jis sakė, girdi, jos dulkinasi kaip patrakusios, bet jų lūpų skonio taip ir nepajunti. Kaip manai, ar mano sesuo bučiuojasi su Ketlbleku?
  Seras Ilinas neatsakė.
  — Nemanau, kad man derėtų nužudyti savo prisiekusį brolį. Būtų geriau jį iškastruoti ir išsiųsti prie Sienos. Taip jie pasielgė su Lukamoru Gašliuoju. Žinoma, seras Osmundas kastruojamas nesileis. Be to, nereikia pamiršti ir jo brolių. Tie broliai gali būti pavojingi. Kai Eigonas Nevertasis nukirsdino Terensą Toiną už tai, kad šis miegojo su jo meiluže, Toino broliai nėrėsi iš kailio mėgindami Eigoną nužudyti. Drakono riterio dėka visos jų pastangos nuėjo perniek, bet vis dėlto keršyti jie norėjo. Taip rašoma Baltojoje knygoje. Viskas ten parašyta, tik nutylėta, ką daryti su Sersėja.
  Seras Ilinas pirštu persibraukė gerklę.
  — Ne, — papurtė galvą Džeimis. — Tomenas neteko brolio ir vyro, kurį laikė savo tėvu. Jei nužudyčiau dar ir jo motiną, dėl to jis imtų manęs nekęsti, o… jaunutė meilutė jo žmona tą neapykantą panaudotų Haigardeno naudai.
  Seras Ilinas nusišypsojo, bet Džeimiui jo šypsena nepatiko. Bjauri šypsena. Ir siela bjauru.
  — Per daug kalbi, — pasakė jis Peinui.
  Kitą dieną seras Dermotas iš Lietaus Miško grįžo į pilį tuščiomis rankomis. Paklaustas, ką rado, jis atsakė:
  — Vilkų. Šimtus prakeiktų valkatų. — Vilkai papjovė du jo sargybinius. Išnėrė iš tamsos ir juos užpuolė. — Ginkluoti vyrai, po kietinta oda apsivilkę šarvinius marškinius, o vis dėlto… baimės nepažįstantys žvėrys. Prieš mirdamas Džeitas spėjo pasakyti, kad gaujai vadovauja milžiniška vilkė. Anot jo, didvilkė. Be to, vilkai įsisuko ir į mūsų žirgų gretas. Prakeikti bjaurybės papjovė mano mylimą bėrį.
  — Ratu aplink stovyklą sukrauti ir sukurti laužai būtų lengvai juos nubaidę, — tarė Džeimis, bet giliai širdyje tuo abejojo. Ar galėjo serą Dermotą nuskriausti ta pati didvilkė, kuri netoli kryžkelės sužeidė Džofrį?
  Bet kitą rytą, numojęs ranka į vilkus, seras Dermotas pasiėmė pailsėjusius arklius, dar daugiau vyrų ir vėl išjojo ieškoti Brindeno Tūlio. Tos pačios dienos popietę Trišakio lordai atėjo pas Džeimį prašyti leidimo grįžti į savo valdas. Jis leido. Be to, lordas Paiperis pasiteiravo apie savo sūnų Marką.
  — Už visus belaisvius bus sumokėta išpirka, — pažadėjo Džeimis.
  Upių lordams išjojant, lordas Kardas Vensas dar stabtelėjo ir tarė:
  — Lorde Džeimi, turėtum joti į Raventrį. Kol prie pilies vartų stovi Jonas su savo kariuomene, Titas niekada nepasiduos, bet žinau, kad klusniai priklaups prieš tave.
  Džeimis padėkojo jam už patarimą.
  Paskui išjojo Stipruolis Šernas. Jis norėjo grįžti į Darį ir, kaip buvo žadėjęs, kautis su bastūnais.
  — Beldėmės vos ne į kitą sumautos karalystės galą ir… ko? Kad įbaugintum Edmurą Tūlį ir jis prileistų kelnes? Iš tokio nutikimo dainos nesudėsi. Man reikia kautis. Noriu pričiupti Skaliką. Jį arba klajojantį lordą.
  — Skaliko galva tavo, jei tik gebėsi ją pasiimti, — pasakė Džeimis, — tačiau Beriką Dondarioną reikia paimti gyvą ir parvaryti į Karaliaus Uostą. Reikia, kad tūkstančiai žmonių matytų jį išleidžiant paskutinį atodūsį, kitaip jis niekada nebus miręs.
  Stipruolis Šernas nepatenkintas paniurnėjo, bet paskui sutiko. Kitą dieną jis iškeliavo kartu su savo ginklanešiu, riteriais ir Bebarzdžiu Džonu Betlėjumi, kuris nusprendė, jog gaudyti bastūnus svarbiau, nei grįžti pas savo negražią žmoną. Greičiausiai jai žėlė barzda, kurios trūko Betlėjui.
  O Džeimiui dar liko daug Ką išsiaiškinti su pilies įgula. Jie visi iki vieno prisiekė nieko nežinoję nei apie sero Brindeno planus, nei apie tai, kur jis galėjo patraukti.
  — Jie meluoja, — primygtinai kartojo Emonas Frėjus, bet Džeimis manė kitaip.
  — Jei niekam neatskleidi savo planų, niekas negali tavęs išduoti, — atkreipė jis Emono dėmesį. Ledi Džena pasiūlė kelis įgulos vyrus iškvosti kaip reikiant. Džeimis nesutiko. — Pažadėjau Edmurui, kad, jei pasiduos, pilies įgula nenukentės.
  — Ak, kaip kilnu, — nusišaipė jo teta, — bet čia reikia kietos rankos, o ne kilnumo.
  Paklausk Edmuroy koks esu kilnus, pagalvojo Džeimis. Paprašyk, kad papasakotų apie svaidyklę. Kažkodėl jam neatrodė, jog, rašydami savo istorijas, meisteriai galėtų supainioti jį su princu Eimonu, Drakono riteriu. Keista, bet Džeimis jautėsi patenkintas. Karas beveik baigėsi. Drakono Uola pasidavė, Vėtrų Gūžta netrukus taip pat turėjo būti paimta, — tuo Džeimis nė kiek neabejojo, — o Stanis pasirodė prie Sienos. Šiauriečiai jo nemylės, kaip nemylėjo ir audrų lordai. Jei Stanio nesunaikins Ruzas Boltonas, jį pribaigs žiema.
  O čia, Riverane, Džeimis sutvarkė reikalus, galima sakyti, nepakėlęs ginklo nei prieš Starkus, nei prieš Tulius. Kai ras Juodąją Žuvį, galės grįžti į Karaliaus Uostą, nes jo vieta ten. Mano vieta — šalia karaliaus. Šalia savo sūnaus. Kažin, ar Tomenas norėtų tai sužinoti? Dėl šios tiesos berniukas prarastų sostą. Ko norėtum labiau, vaike: tėvo ar sosto? — Gaila, bet atsakymo Džeimis nežinojo. Jis mėgsta ženklinti dokumentus savo antspaudu. Žinoma, berniukas juo tikriausiai ir nepatikėtų. Tuo pasirūpino mano mieloji sesuo, apgavikė. Džeimis pagalvojo, kad reikėtų kaip nors išplėšti Tomeną iš jos nagų, kol berniukas netapo antru Džofriu. O tai padarius, reikėtų iš naujo suburti jam ir mažąją tarybą. Jei Sersėją pavyktų nustumti į šalį, galbūt seras Kevanas sutiktų tapti Tomeno ranka. O jei ne, — ką gi, Septyniose Karalystėse galvotų vyrų netrūksta. Puikiausiai tiktų ir Forlėjus Presteris arba Rolandas Kreikholas. Jei Taireliams numaldyti reikėtų kito žmogaus, ne vakariečio, visada būtų galima kreiptis į Matį Rovaną arba… net į Petirą Beilišą. Mažasis Pirštas buvo ir malonus, ir protingas vyras, bet pernelyg žemos kilmės, kad galėtų kelti rimtą grėsmę įtakingiesiems lordams, juolab neturėdamas savo kariuomenės. Jis būtų puikus karaliaus ranka…
  Kitą rytą, netekusi šarvų ir ginklų, iškeliavo Tūlio įgula. Kiekvienam vyrui buvo leista pasiimti maisto trims dienoms ir drabužius, kuriuos vilkėjo, tik pirma jis turėjo iškilmingai prisiekti, kad nekels ginklo nei prieš lordą Emoną, nei prieš Lanisterių giminę.
  — Jei bent vienas iš dešimties šios priesaikos laikysis, gali manyti, kad tau pasisekė, — pareiškė ledi Džena.
  — Puiku. Geriau turėti devynis priešininkus nei dešimt. Mat dešimtas gali būti kaip tik tas, kuris mane nužudys.
  — Kiti devyni taip pat greitai tave nužudys.
  — Vis geriau, nei mirti lovoje. — Arba išvietėje.
  Du įgulos vyrai nusprendė su kitais neiškeliauti. Seras Desmondas Grelis, senasis lordo Hosterio kovų meistras, nusprendė stoti į Nakties sargybą. Jo pavyzdžiu pasekė ir Robinas Rigeris, Riverano sargybos kapitonas.
  — Šioje pilyje gyvenau keturias dešimtis metų, — pasakė Grelis. — Sakai, kad esu laisvas, tik… kur man eiti? Aš pernelyg senas ir storas, kad tapčiau klajojančiu riteriu. Bet prie Sienos visada reikia žmonių.
  — Daryk, kaip nori, — numojo ranka Džeimis, nors tai jį labai erzino.
  Mat šiems dviem vyrams jis leido pasilikti šarvus bei ginklus ir paskyrė keliolika Gregorio Kligeino vyrų, kad palydėtų juos į Mergelių Duburį. Vadovauti būriui Džeimis pavedė Rafordui, dar vadinamam Meilučiu.
  — Pasirūpink, kad Mergelių Duburį belaisviai pasiektų gyvi ir sveiki, — liepė jis Rafordui, — o jei ne, tai, ką seras Gregoris padarė Ožiui, bus tik menka išdaiga, palyginti su tuo, ką aš padarysiu tau.
  Praėjo dar kelios dienos. Lordas Emonas susikvietė į Riverano pilies kiemą visus saviškius bei lordo Edmuro žmones ir beveik tris valandas aiškino, ko dabar, tapęs jų lordu ir šeimininku, iš jų tikisi. Retkarčiais Emonas mostelėdavo savo pergamentu, o arklininkai, tarnaitės ir kalviai klausėsi jo tvyrant niūriai tylai ir merkiant įkyriam lietui.
  Lordo Emono klausėsi ir dainius — tas pats, kurį Džeimis buvo pasiėmęs iš sero Raimano Frėjaus. Džeimis rado jį stovintį tarpduryje, kur neužlijo lietus.
  — Jo šviesybė lordas turėjo tapti dainiumi, — tarė jis. — Jo kalba jau dabar ilgesnė ir už keliautojo baladę, bet nemanau, kad jis bent kartą nutilo atsikvėpti.
  Džeimis nė nepajuto, kaip nusijuokė.
  — Kol gali kramtyti, lordui Emonui kvėpuoti nereikia. Ketini sudėti apie jį dainą?
  — Pašiepiamą. Pavadinsiu ją „Kalbantis su Žuvimi“.
  — Tik nedainuok jos girdint mano tetai. — Anksčiau į dainių Džeimis beveik nekreipė dėmesio. Mat šis buvo žemaūgis vyrukas, mūvintis žalias apdriskusias kelnes, vilkintis šiek tiek šviesesnę, bet taip pat žalią nuspurusią tuniką, užadytą rudos odos lopais. Jo nosis buvo ilga ir smaili, o šypsojosi jis plačiai, kaip sakoma, išsišiepęs iki ausų. Jam ant sprando krito ploni, rudi, susitaršę ir nežinia kada trinkti plaukai. Jam penkiasdešimt metų, pagalvojo Džeimis, jis keliaujantis dainius ir jau gerokai gyvenimo nuvargintas.
  — Kai tave pasiėmiau, argi nebuvai sero Raimano šeimynykštis? — paklausė jis.
  — Buvau pasamdytas tik dvięm savaitėms.
  — Tikėjausi, kad iškeliausi kartu su Frėjais.
  — Šitas, stovintis ant pakylos, taip pat Frėjus, — tarė dainius, smakru mostelėdamas į lordą Emoną, — o ši pilis atrodo puiki ir jauki, kaip tik tinkama žiemoti. Baltadantis Vatas su seru Forlėjumi iškeliavo namo, tad pamaniau, kodėl nepamėginus užimti jo vietos? Vato balsas toks skambus ir malonus, kad tokie kaip aš negali nė tikėtis jam prilygti. Bet aš moku dukart daugiau nešvankių dainų už jį. Prašau milordo atleisti…
  — Turėtum puikiai sutarti su mano teta, — šyptelėjo Džeimis. — Jei tikiesi šioje pilyje žiemoti, pasistenk, kad tavo muzika ir dainos patiktų ledi Dženai. Čia viską sprendžia ji.
  — Ne tu?
  — Mano vieta — šalia karaliaus. Aš čia ilgai neužsibūsiu.
  — Liūdna tai girdėti, milorde. Moku ir geresnių dainų už „Kastamero lietų“. Galėčiau tau padainuoti… ak, apie viską…
  — Kitą kartą, — tarė Džeimis. — Gal turi vardą?
  — Esu Tomas Septynstygis, milorde. — Dainius kilstelėjo kepurę. — Bet dauguma vadina mane Tomu Septynetu.
  — Dainuok gražiai, Tomai Septynete.
  Tą naktį Džeimiui prisisapnavo, kad jis vėl Didžiojoje Beiloro septoje budi prie tėvo palaikų. Septoje buvo tylu ir tamsu, bet staiga iš šešėlių išniro moteris ir palengva prisiartino prie karsto.
  — Sese… — tarstelėjo jis.
  Tačiau tai buvo ne Sersėja. Ji vilkėjo vien pilkus drabužius, matyt, buvo tylioji sesuo. Jos veido bruožus slėpė gobtuvas ir šydas, bet Džeimis matė žaliose jos akyse atsispindint degančias žvakes.
  — Sese, — pakartojo jis, — ko tau iš manęs reikia. — Paskutinis jo ištartas žodis aidu nuvilnijo per visą septą: „reikia-kia-kia-kia…“
  — Nesu tavo sesuo, Džeimi. — Pakėlusi ranką, moteris nusismaukė gobtuvą. — Ar jau mane pamiršai?
  Kaip galiu pamiršti tą, kurios niekada nepažinojau? Bet žodžiai įstrigo Džeimiui gerklėje. Jis tą moterį pažinojo, bet jau praėjo tiek daug laiko…
  — Ar pamirši ir savo lordą tėvą? Kaip tik svarstau, ar apskritai jį pažinojai. — Jos akys buvo žalios, plaukai — tarsi suvyti iš aukso gijų. Džeimis negalėjo pasakyti, kiek jai metų. Penkiolika, dingtelėjo jam, o gal — penkiasdešimt? Moteris užlipo laiptais ir atsistojo aukščiau prie karsto. — Jis nepakentė pašaipų. Jų mano tėvas nemėgo labiausiai.
  — Kas tu? — Džeimis turėjo to paklausti ir išgirsti atsakymą.
  — Svarbiausia, kas esi tu?
  — Tai tik sapnas.
  — Šit kaip? — Moteris šyptelėjo. — Susiskaičiuok rankas, vaikeli.
  Viena. Viena plaštaka, stipriai spaudžianti kalavijo rankenos buožę. Tik viena.
  — Sapnuose visuomet turiu dvi rankas.
  Džeimis kilstelėjo dešinę ranką ir lyg apdujęs įsistebeilijo į bjaurią jos bigę.
  — Mes visi svajojame apie dalykus, kurių negalime turėti. Taivinas svajojo, kad jo sūnus bus didis riteris, o jo duktė — karalienė. Jis svajojo, kad jo vaikai bus tokie stiprūs, narsūs ir gražūs, kad niekas niekada iš jų nesijuoks.
  — Aš ir esu riteris, — pasakė jai Džeimis, — o Sersėja — karalienė.
  Moters skruostu nusirito ašara. Ji vėl pasikėlė gobtuvą ir atsuko jam nugarą. Džeimis ją šaukė, bet ji jau žengė tolyn, o grindimis vilkdamasis jos sijonas tyliai dainavo lopšinę. Nepalik manęs! — norėjo sušukti Džeimis, tačiau moteris, žinoma, jau seniai buvo pranykusi.
  Jis pabudo tamsoje visas drebėdamas. Kambaryje buvo nemaloniai šalta. Dešinės rankos bige Džeimis nubloškė šalin antklodes. Jis pamatė, kad ugnis židinyje užgesusi, o langas atlapotas. Perėjęs visiškoje tamsoje skendintį kambarį, jis viena ranka ėmė grabinėti langines, norėdamas jas uždaryti, bet, stovėdamas prie lango, įmynė į kažką šlapia. Išsigandęs Džeimis atšoko. Pirmiausia pagalvojo apie kraują, tačiau kraujas negalėjo būti toks šaltas.
  Tai buvo vėjo pro atvirą langą įpūstas sniegas.
  Dabar, užuot užvėręs langines, jis plačiai jas atvėrė. Apačioje kiemas buvo užklotas plona balta antklode, storėjančia tiesiog jam akyse. Ant tvirtovės sienų dantų augo kepurėlės. Snaigės sukosi tyliai, kelios iš jų, vėjo atpūstos prie lango, nusileido jam ant veido ir ištirpo. Džeimis matė, kaip jam iš burnos virsta garas.
  Sniegas upių kraštuose. Jei sninga čia, vadinasi, gali snigti ir Lanisporte, ir Karaliaus Uoste. Žiema traukia į pietus, o mūsų grūdų aruodai apytuščiai. Laukuose dar likusių javų derlius buvo pasmerktas žūti. Apie naują sėją ir viltį nuimti dar vieną derlių negalėjo būti nė kalbos. Džeimis nejučia ėmė svarstyti, ką darytų jo tėvas, norėdamas išmaitinti karalystės žmones, bet netrukus susigriebė, kad tėvas miręs.
  Prašvitus paaiškėjo, kad sniego pridrėbta iki kulkšnių, o dievų giraitėje — dar daugiau, ypač ten, kur prie medžių kamienų buvo suneštos pusnys. Pasidavę šiems šaltiems ir baltiems kerams, ginklanešiai, arklininkai ir kilmingi pažai vėl pasijuto esantys vaikai ir kiemeliuose bei ant gynybinių sienų užvirė mūšis sniego gniūžtėmis. Džeimis girdėjo juos juokiantis. Ne taip seniai jis ir pats būtų spaudęs gniūžtes ir laidęs jas į pro šalį krypuojantį Tirioną arba grūdęs Sersėjai už suknios apykaklės. Bet… kad suspaustum gerą gniūžtę, reikia abiejų rankų.
  Kažkas pasibeldė į Džeimio kambario duris.
  — Pažiūrėk, kas ten, Pekai.
  Atėjo senasis Riverano meisteris, suvytusioje rankoje laikydamas gautą žinią. Vimanas atrodė išbalęs kaip balčiausia drobė.
  — Žinau, — tarė Džeimis, — atskrido baltas varnas iš Citadelės. Prasidėjo žiema.
  — Ne, milorde. Sulaukėme paukščio iš Karaliaus Uosto. Leidau sau… Nežinojau… — Ir jis padavė laišką.
  Džeimis perskaitė jį sėdėdamas prie lango, apšviestas šalto ir sniegingo ryto šviesos. Kiburno kalba buvo glausta ir dalykiška. Sersėjos žinia — karštligiška ir jausminga: „Nedelsdamas grįžk. Padėk man. Gelbėk mane. Dabar man tavęs reikia kaip niekad. Myliu tave. Myliu tave. Myliu tave. Nedelsdamas grįžk“
  Vimanas stoviniavo prie durų ir laukė, be to, Džeimis jautė, kad ir Pekas nenuleidžia nuo jo akių.
  — Ar milordas malonės atsakyti? — nutraukė užsitęsusią tylą meisteris.
  Ant laiško nukrito snaigė. Jai tirpstant rašalas išskydo. Džeimis susuko pergamentą į ritinėlį taip standžiai, kaip viena ranka įstengė, ir padavė jį Pekui.
  — Ne, — atsakė. — Įmesk jį į ugnį.

  # Semvelis

  Paskutinis kelionės tarpsnis buvo pavojingiausias. Kaip tirošiai juos ir įspėjo, Redvaino sąsiauryje knibždėte knibždėjo greitųjų karo laivų. Didžiajai Arboro flotilės daliai išplaukus į kitą Vesteroso kraštą, geležiniai apsiautė Rajamsportą, užėmė Vyno miestą ir Jūrų Žvaigždės uostą ir naudojosi jais kaip forpostais, iš kurių puldinėjo į Senmiestį plaukiančius prekybinius laivus.
  Tris kartus greitieji ilglaiviai buvo pastebėti ir iš varno lizdo. Bet du iš jų buvo gerokai atsilikę, tad „Cinamono vėjas“ nesunkiai nuo jų paspruko. Trečias pasirodė prieš saulėlydį ir ketino juos atkirsti nuo Šnabždesių sąsiaurio. Kai jie pamatė kylant bei leidžiantis irklus ir iki putų plakant vario spalvos jūros vandenis, Kodža Mo į laivo bokštelius nusiuntė savo šaulius, ginkluotus auksamedžio didlankiais, iš kurių paleistos strėlės lėkė toliau ir taikliau, nei paleistos iš dornietiško kukmedžio lankų. Ji palaukė, kol ilglaivis priartėjo per du šimtus jardų, o tada įsakė šaudyti. Šernas iššovė drauge su jais ir šį kartą, — bent jau jam taip atrodė, — jo strėlė pasiekė laivą. Pakako vienos salvės. Ilglaivis pasuko į pietus ieškoti romesnio grobio.
  Jiems įplaukus į Šnabždesių sąsiaurį, jūrą ir dangų jau gaubė vis tirštėjančios sutemos. Džilė stovėjo laivo pirmagalyje laikydama kūdikį ir stebeilydamasi į pilį, stūksančią ant uolų.
  — Trys Bokštai, — pasakė jai Šernas, — Kosteinų giminės rezidencija.
  Vakaro danguje spindinčių žvaigždžių fone ir virpančiais, pro langus matomais deglų žiburiais pilis atrodė didingai, bet Šernui buvo liūdna į ją žiūrėti. Mat jų kelionė beveik baigėsi.
  — Ji labai aukšta, — tarė Džilė.
  — Palauk, kol pamatysi Haitauerio pilį.
  Dalos kūdikis ėmė verkti. Džilė praskleidė tuniką ir padavė berniukui krūtį. Žindydama ji šypsojosi ir glostė švelnius kaip pūkas, rudus kūdikio plaukus. Ilgainiui šį vaiką ji mylės taip paty kaip ir tą, kurį paliko prie Sienos, suprato Šernas. Jis vylėsi, jog dievai bus palankūs abiem berniukams.
  Geležiniai prasmuko net į nuo jūros vėjų apsaugotus Šnabždesių sąsiaurio vandenis. Kitą rytą, vėl leidęsis į kelionę ir plaukdamas į Senmiestį, „Cinamono vėjo“ korpusas ėmė trankytis į lavonus, dreifuojančius pasroviui jūros link. Kai kurie jų plukdė pulką maitlesių varnų, kurie, garsiu krankimu reikšdami nepasitenkinimą, pakildavo į orą kaskart, kai burlaivio pirmagalys dunkstelėdavo į juokingai išpampusius jų sielius. Pakrantėse buvo matyti sudeginti javų laukai ir pelenais paleisti kaimai, o seklumos ir smėlio salelės buvo nusėtos laivų lūženų. Dauguma jų buvo prekybiniai ir žvejų laiveliai, bet jie matė ir apleistų ilglaivių ir net dviejų didelių dromonų nuolaužas. Vienas buvo sudegęs iki pat vaterlinijos, o kito dromono korpuso šone žiojėjo tarano pramušta skylė.
  — Čia jūrų mūšis, — pasakė Ksondas. — Neseniai.
  — Kas galėtų būti toks kvailas ir plėšikauti taip arti Senmiesčio?
  Ksondas parodė seklumose įstrigusį, pusiau nuskendusį ilglaivį. Jo gale nusvirusi karojo suodžiais ištepta ir apdriskusi vėliava. Tokio ženklo Šernas dar niekada nebuvo matęs: vėliavoje buvo pavaizduota raudona akis su juoda lėliuke, o virš jos — dviejų varnų laikoma juodos geležies karūna.
  — Kieno čia vėliava? — paklausė Šernas.
  Ksondas nieko neatsakė, tik gūžtelėjo.
  Kita diena išaušo šalta ir ūkanota. „Cinamono vėjui“ palengva plaukiant pro dar vieną nusiaubtą žvejų kaimelį, iš rūko išniro palengva link jų artėjanti karo galera. Ji buvo pavadinta „Medžiotoja“, o jos priekį puošė medinė lieknos, lapais apsikaišiusios ir ietimi užsimojusios mergelės statula. Po kelių akimirkų iš abiejų galeros šonų pasirodė dvi mažesnės galeros, nelyginant du kurtai, išdidžiai sekantys paskui šeimininką. Šernui labai palengvėjo pamačius, kad ant jų plevėsuoja karaliaus Tomeno vėliava, kurioje buvo pavaizduotas elnias ir liūtas, o po ja — kita vėliava: baltas laiptuotas Senmiesčio bokštas su ugnies karūna.
  „Medžiotojos“ kapitonas buvo aukštas vyras šviesiai pilku apsiaustu, kurio kraštai buvo apsiūti raudono atlaso liepsnomis. Jis priplukdė savo galerą taip, kad ji plaukė greta „Cinamono vėjo“, tada liepė pakelti irklus ir riktelėjo, kad lips ant jų laivo denio. Kol jo arbaletininkai ir Kodžos Mo šauliai, kuriuos skyrė siauras vandens ruožas, nenuleido vieni nuo kitų akių, kapitonas su keliais riteriais žengė ant „Cinamono vėjo“ denio, pasisveikindamas linktelėjo Kuhurui Mo ir paprašė jo parodyti triumus. Tėvas su dukra trumpai pasitarė ir sutiko.
  — Atsiprašau, — apžiūrėjęs laivą tarė kapitonas. — Gaila, kad doriems žmonėms tenka kęsti tokį nemandagų elgesį, bet geriau jau būti nemandagiems, nei įsileisti į Senmiestį geležinius. Vos prieš dvi savaites tie prakeikti niekšai sąsiauryje pagrobė prekybinį tirošių laivą. Įgulą išžudė, persirengė jų drabužiais ir, radę jų dažų, visais įmanomais atspalviais nusidažė žandenas. Prasmukę pro gynybines sienas, jie ketino padegti uostą ir, kol gesinsime gaisrą, iš vidaus atverti miesto vartus. Ir jiems būtų pavykę, jei netyčia nebūtų susitikę „Bokšto ledi“, kurios irklininkų kapitonas buvo vedęs tirošę. Pamatęs jų žalias ir skaisčiai raudonas barzdas, kapitonas pasveikino juos tirošių kalba, bet nė vienas iš prakeiktų geležinių negebėjo jam ta kalba atsakyti.
  Šernas pasijuto priblokštas.
  — Nejaugi jie įsivaizduoja užpulsiantys ir nusiaubsiantys Senmiestį!
  „Medžiotojos“ kapitonas jį smalsiai nužvelgė.
  — Jie ne šiaip sau plėšikai. Kai tik galėdavo, geležiniai visuomet plėšikaudavo. Atplaukdavo iš jūros, puldavo staiga, pasigrobdavo aukso, merginų ir iškėlę bures dingdavo, bet retai pasirodydavo daugiau nei vienas arba du jų ilglaiviai, o apie kelis nebūdavo nė kalbos. O dabar mus puldinėja šimtai jų laivų, atplaukiančių iš Skydo salų ir iš aplink Arborą dunksančių uolų. Jie užėmė Akmeninio Krabo pakrantės seklumas, Kiaulių salą ir Undinės Rūmus, be to, įsikūrė Arklio Pasagos uoloje ir Pavainikio Lopšyje. Be lordo Redvaino flotilės mums trūksta karo laivų su jais susiremti.
  — O ką veikia lordas Haitaueris? — nė nepajuto, kaip leptelėjo Šernas. — Mano tėvas visada sakydavo, kad jis turtingas kaip Lanisteriai ir galėtų vadovauti tris kartus didesnei kariuomenei nei kuris kitas iš Haigardeno vėliavininkų.
  — Jei apginkluotų savo karius grindinio akmenimis, surinktų jų ir dar daugiau, — tarė kapitonas, — bet kalavijuočiai geležiniams nieko negali padaryti, nebent jų vadas įsigudrintų vaikščioti vandens paviršiumi.
  — Haitaueris turi kažką daryti.
  — Suprantama. Lordas Leitonas užsidarė savo bokšto viršūnėje kartu su Pamišėle Mergele ir ieško išeities burtų knygose. Gali būti, kad jis iškapstys kariuomenę iš po žemių. O gal ir ne. Beiloras stato galeras, Guntoras tvarkosi uoste, Gartas moko naujokus, o Hamfris iškeliavo į Lysą pasamdyti karo laivų. Jei jam pavyktų gauti padorią flotilę iš savo kekšės sesers, į geležinių smurtą galėtume pradėti atsakyti tuo pačiu. O kol kas mums belieka saugoti įlanką ir laukti, kol ta kalė karalienė iš Karaliaus Uosto paleis nuo pasaito lordą Paksterį.
  Paskutiniai kapitono ištarti žodžiai buvo persmelkti tokios neapykantos, kad ji Šerną pribloškė dar labiau nei tų žodžių turinys. Jei Karaliaus Uostas praras Senmiestį ir Arborą, subyrės visa karalystė, pagalvojo jis žvelgdamas į tolstančią „Medžiotoją“ ir ją lydinčias galeras.
  Ir nė nepajuto, kaip ėmė svarstyti, ar iš tiesų Rago Kalva yra saugi? Tarlių žemės driekėsi toli nuo jūros, tankiai miškais apaugusiomis kalvomis, per kelis šimtus lygų į šiaurės rytus nuo Senmiesčio ir labai toli nuo bet kokios pakrantės. Jų neturėjo pasiekti nei geležiniai, nei jų ilglaiviai, nors jo lordas tėvas ir buvo išvykęs kariauti į upių kraštus, o pilies įgula buvo gana menka. Jaunasis Vilkas, žinoma, panašiai galvojo ir apie Vinterfelą, kol vieną naktį tas Teonas Perbėgėlis nepamėgino šturmuoti pilies sienų. Šernas negalėjo pakelti minties, jog taip toli tempė Džilę ir jos kūdikį norėdamas, kad jiedu būtų tikrai saugūs, o dabar teks juos palikti vienus pačiame karo sūkuryje.
  Likusią kelionės dalį jis vijo šalin jį apnikusias abejones ir svarstė, ką turėtų daryti. Suprantama, galėtų pasilikti Džilę Senmiestyje. Šio miesto gynybinės sienos buvo gerokai storesnės ir sunkiau įveikiamos nei jo tėvo pilies sienos, be to, čia buvo tūkstančiai gynėjų, o ginti Rago Kalvos lordas Rendilas, atsiliepęs į savo siuzereno šaukimą ir iškeliaudamas į Haigardeną, buvo palikęs vos saujelę vyrų. Bet, jei taip pasielgtų, jam reikėtų Džilę kur nors patikimai paslėpti; Citadelė neleido savo novicijams turėti žmonų ar meilužių — bent jau viešai su jomis rodytis. Be to, jei dar ilgiau pasiliksiu su Džile, vargu ar išvis rasiu jėgų jai palikti. O Šernas privalėjo ją palikti arba mesti tarnybą. Daviau priesaiką, priminė sau jis. Jei dezertyruosiu, man nukirs galvą ir kokia Džilei iš to bus nauda?
  Paskui jis pagalvojo, ar nepaprašius Kodžos Mo ir jos tėvo, kad paimtų tyržmogę merginą kartu į Vasaros salas. Bet tai irgi buvo pavojinga. Išplaukęs iš Senmiesčio, „Cinamono vėjas“ vėl turės kirsti Redvaino sąsiaurį ir šį kartą sėkmė galėjo nuo jo nusigręžti. O jei nurims vėjas ir keliautojai iš Vasaros salų atsidurs štilio apimtoje jūroje? Jei pasakojimuose, kuriuos jis girdėjo, esama bent kiek tiesos, Džilė galėjo būti paimta į nelaisvę kaip vergė arba sūrioji žmona, o jos kūdikis tikriausiai išmestas į jūrą, kad netrukdytų.
  Turime vykti į Rago Kalvą, pagaliau nusprendė Šernas. Kai pasieksime Senmiestį, pasamdysiu vežimą, arklius ir pats ją ten nuvešiu. Nuvykęs į Rago Kalvą, jis galės pats įsitikinti, kokios pilies gynybinės sienos ir kokia palikta įgula, ir jei kas nors, ką pamatys, jam nepatiks arba sukels rūpestį, jis galės tiesiog apsisukti ir grąžinti Džilę į Senmiestį.
  Į Senmiestį jie atkeliavo šaltą ir drėgmės persmelktą rytą, tvyrant tokiam tirštam rūkui, kad Haitauerio švyturys rodėsi lyg vienas iš miesto žiburių. Skersai visos prieplaukos buvo ištempta grandinė, prie kurios suposi keliasdešimt laivų. Tuoj už jų rikiavosi karo laivai, inkarus išmetę prie trijų didelių dromonų ir virš visų iškilusio lordo Haitauerio keturių denių flagmano, pavadinto „Senmiesčio šlovė“. „Cinamono vėjas“ buvo dar kartą patikrintas. Šį kartą ant denio žengė lordo Leitono sūnus Guntoras sidabro spalvos apsiaustu ir pilkais, emaliuotais žvyniniais šarvais. Seras Guntoras kelerius metus mokėsi Citadelėje ir mokėjo Vasaros salų žmonių kalbą, tad jiedu su Kuhuru Mo užsidarė kapitono kajutėje ir pasišnekėjo prie keturių akių.
  Naudodamasis šia proga, Šernas atskleidė Džilei savo planus.
  — Pirmiausia eisiu į Citadelę, įteiksiu Jono laiškus ir papasakosiu jiems apie meisterio Eimono mirtį. Tikiuosi, jog didieji meisteriai atsiųs vežimą jo palaikams pargabenti. Paskui rasiu arklius, dengtą vežimą ir nuvešiu tave pas savo motiną į Rago Kalvą. Grįšiu kaip galėdamas greičiau, bet tau gali tekti palaukti iki rytojaus.
  — Iki rytojaus, — pakartojo ji ir pabučiavo Šerną, kad jam sektųsi.
  Pagaliau seras Guntoras išėjo iš kapitono kajutės ir davė ženklą pakelti grandinę, kad „Cinamono vėjas“ galėtų plaukti toliau iki prieplaukos. Švartuojant laivą Šernas prisidėjo prie Kodžos Mo ir trijų jos lankininkų netoli trapo, o Vasaros salų žmonės stovėjo pasipuošę apsiaustais iš plunksnų, kuriuos vilkėdavo tik išlipę į krantą. Su duksliais juodais drabužiais, su pablukusiu apsiaustu ant pečių ir baltų druskos dėmių numargintais batais šalia jų Šernas jautėsi apsileidęs.
  — Ar ilgai stovėsite uoste?
  — Gal dvi dienas, o gal ir visas dešimt. Ką gali žinoti… Stovėsime tol, kol iškrausime triumus ir vėl juos prikrausime prekių. — Kodža Mo plačiai nusišypsojo. — Be to, mano tėvas turi aplankyti pilkuosius meisterius. Reikia parduoti tas knygas.
  — Ar Džilė gali likti laive, kol grįšiu?
  — Džilė gali likti kiek panorėjusi. — Ji pirštu bakstelėjo Šernui į pilvą. — Ji valgo gerokai mažiau nei kai kurie kiti…
  — Nesu toks storas kaip anksčiau, — ėmė gintis Šernas. Tam pasitarnavo ši kelionė į pietus. Vis reikėjo eiti sargybą, o valgyti gaudavai tik vaisių ir žuvies… Vasaros salų gyventojai vaisius ir žuvį labai mėgo.
  Trapu Šernas perėjo drauge su šauliais, bet, iškėlę koją į krantą, jie išsiskirstė kas sau. Šernas vylėsi, jog kelią į Citadelę dar atsimena. Senmiesčio gatvelės priminė labirintą, o laiko klaidžioti jis neturėjo.
  Ore tvyrojo drėgmė, tad grindinio akmenys buvo šlapi ir slidūs, o gatvelės buvo apgaubtos rūko ir atrodė paslaptingos. Šernas kaip įmanydamas jų vengė ir laikėsi paupiu einančio kelio, vingiuojančio palei Medaus ir Vyno upę ir vedančio į pačią miesto širdį. Jam patiko tvirtai remtis kojomis į žemę, o ne vaikščioti besisupančiu deniu, bet žingsniuodamas vis tiek jautėsi nepatogiai. Šernas jautė, kad visi į jį žiūri, stebeilijasi pro langus ir iš balkonų, lydi žvilgsniais stovėdami tamsiuose tarpduriuose. „Cinamono vėjyje“ jis visus pažinojo. O čia, kur bepasisukdavo, matė vien svetimus žmones. Dar prasčiau Šernas pasijuto pagalvojęs, jog galbūt jį mato kas nors, kas jį pažįsta. Senmiestyje lordą Rendilą Tarlį pažinojo dauguma, bet retas kuris mėgo. Šernas nežinojo, kas būtų buvę blogiau: būti atpažintam kurio nors iš lordo tėvo priešų ar… draugų. Tad pasikėlė apsiausto gobtuvą ir paspartino žingsnį.
  Abipus Citadelės vartų aukštai iškilę dunksojo žali sfinksai liūto kūnais, erelio sparnais ir gyvačių uodegomis. Vienas iš jų buvo vyro, kitas — moters veidu. Tuoj už jų stovėjo Raštinė, į kurią Senmiesčio žmonės traukė ieškodami patarnautojų, galinčių surašyti jų testamentus arba perskaityti gautus laiškus. Atvirose būdelėse nuobodžiaudami sėdėjo keli raštininkai, laukiantys klientų. Kitose būdelėse buvo prekiaujama knygomis. Šernas stabtelėjo prie tos, kurioje buvo pardavinėjami žemėlapiai, ir pasižiūrėjo į pieštą Citadelės planą, — mat norėjo rasti trumpiausią kelią į Senešalo dvarą.
  Prie statulos, vaizduojančios karalių Deironą Pirmąjį, raitą ant didžiulio akmeninio žirgo, pakėlusį virš galvos kalaviją ir nukreipusį jo smaigalį link Dorno, takas šakojosi. Ant Jaunojo Drakono galvos tupėjo žuvėdra, o ant kalavijo ašmenų — dar dvi. Šernas pasirinko kairę, paupiu einančią atšaką.
  Ašaringojoje prieplaukoje jis pamatė du patarnautojus, padedančius seniui įlipti į laivą ir išlydinčius jį į trumpą kelionę iki Kruvinosios salos. Paskui jį įlipo jauna motina, nešina klykiančiu kūdikiu, ne kažin kiek vyresniu už Džilės berniuką. Po prieplauka kažkokio virėjo padėjėjai braidė po seklumas rinkdami varles. Pro jį link septos nuskuodė būrelis raudonskruosčių novicijų. Man reikėjo atvykti čia, kai buvau toks jaunas, kaip dabar jie, pagalvojo Šernas. Jei būčiau pabėgęs išpūtęs ir pasivadinęs svetimu vardu, galbūt man būtų pavykę pasislėpti tarp kitų novicijų. O tėvas būtų galėjęs apsimesti, jogDikonas — vienintelis jo sūnus. Abejoju, ar jis būtų varginęsis manęs ieškoti, nebent sprukdamas būčiau nušvilpęs mulą, kad turėčiau kuo joti. Tada jis būtų mane radęs, bet tik tam, kad susigrąžintų gyvulį.
  Priešais Senešalo dvarą žyniai mokė deramo elgesio vyresnįjį novicijų.
  — Vogti iš virtuvės maistą… — aiškino vienas žynys patarnautojams, pasiruošusiems apmėtyti nusižengėlį supuvusiomis daržovėmis. Jie visi smalsiai nužvelgė pro šalį einantį Šerną ir jam už nugaros tarsi burė besiplaikstantį juodą apsiaustą.
  Pravėręs duris, jis įžengė į menę akmeninėmis grindimis ir aukštais skliautiniais langais. Kitame menės gale ant pakylos sėdėjo vyras nuovargio paženklintu veidu, plunksna kažką skrebendamas didelėje knygoje. Nors jis vilkėjo meisterio drabužį, ant kaklo grandinės neturėjo. Šernas krenkštelėjo.
  — Labas rytas…
  Vyras pakėlė akis ir tai, ką pamatė, rodos, jam nepatiko.
  — Nuo tavęs trenkia novicijumi.
  — Tikiuosi netrukus juo tapti. — Šernas išsitraukė Jono Snou duotus laiškus. — Kartu su meisteriu Eimonu vykome čia nuo Sienos, bet jis pakeliui mirė. Jei galėčiau pasikalbėti su senešalu…
  — Kuo tu vardu?
  — Semvelis. Semvelis Tarlis.
  Vyras įrašė vardą į didžiąją knygą ir plunksna mostelėjo į suolą prie sienos.
  — Sėskis. Kai ateis laikas, būsi pakviestas.
  Šernas įsitaisė ant suolo.
  Lankytojai ateidavo ir išeidavo. Vieni tik kai ką pranešdavo; kiti pasikalbėdavo su vyru ant pakylos ir jiems būdavo leidžiama eiti pro raštininkui už nugaros esančias duris bei lipti stačiais vingiuotais laiptais; treti sėdosi ant suolų šalia Šerno ir laukė, kol bus ištartas jų vardas. Keli iš tų, kurie buvo pakviesti, atėjo vėliau už Šerną, jis tuo buvo beveik tikras. Taip nutikus ketvirtą ar penktą kartą, jis atsistojo ir vėl perėjo menę.
  — Ar ilgai dar turėsiu laukti?
  — Senešalas — svarbus žmogus.
  — Atkeliavau net nuo Sienos.
  — Vadinasi, tau nebus sunku žengti dar kelis žingsnius. — Raštininkas mostelėjo plunksna. — Iki ano suolo po langu.
  Šėmas grįžo prie suolo. Praėjo dar valanda. Kiti ateidavo, šnektelėdavo su vyru ant pakylos, kelias minutes palaukdavo ir būdavo pakviečiami eiti toliau. Per tą laiką durų sargas į Šerną nė nepažvelgė. Vakarėjant rūkas lauke sutirštėjo ir pro langus įkypai krito blausūs saulės spinduliai. Šernas nuobodžiaudamas ėmė žiūrėti į šviesos pluoštų apšviestas dulkes. Jis nusižiovavo kartą, paskui antrą. Pasikrapštė ant delno trūkusią pūslę, paskui atlošė galvą ir užsimerkė.
  Ir, matyt, užsnūdo. Atitoko tik raštininkui garsiai ištarus kažkieno vardą. Šernas pašoko nuo suolo, bet, supratęs, jog kviečiamas ne jis, vėl atsisėdo.
  — Turi įsprausti Lorkasui į delną monetą, kitaip lauksi čia tris dienas, — pasakė kažkas jam už nugaros. — Ko Nakties sargybos broliui prireikė Citadelėje?
  Šerną užkalbinęs vaikinas buvo lieknas, gležnas, jaunas ir gražus, mūvėjo elnenos kelnes ir dulsvai žalsvą liemenę, nusagstytą geležinėmis smeigėmis. Jo kūno oda buvo šviesiai rudos, alaus spalvos, akys didelės, juodos, o vešlūs, juodi ir garbanoti plaukai viršugalvyje jau ėmę slinkti.
  — Lordas vadas atstato apleistas pilis, — paaiškino Šernas. — Mums reikia daugiau meisterių, kad prižiūrėtų varnus… Sakai, turėčiau jam įsprausti į delną monetą?
  — Užteks ir grašio. Už sidabrinį elnią Lorkasas užneš tave pas senešalą pasisodinęs ant nugaros. Jis jau penkias dešimtis metų dirba čia patarnautoju. Ir nekenčia novicijų, ypač — kilmingų novicijų.
  — Iš kur žinai, kad aš kilmingas?
  — O iš kur tu žinai, kad aš — pusiau dornietis? — paklausė vaikinas šypsodamasis, tyliai tęsdamas žodžius, kaip įprasta dorniečiui.
  Šernas ėmė raustis kišenėse ieškodamas monetos.
  — Ar tu novicijus?
  — Patarnautojas. Alerasas, dar vadinamas Sfinksu.
  Išgirdęs šį vardą, Šernas krūptelėjo.
  — Sfinksas — ne mįslė, o jos minėjas, — leptelėjo jis. — Gal žinai, ką tai reiškia?
  — Ne. Ar tai — mįslė?
  — Gaila, bet ir pats nežinau. Aš Semvelis Tarlis. Šernas.
  — Malonu susipažinti. O kokiu reikalu Semvelis Tarlis atvyko pas didįjį meisterį Teobaldą?
  — Ar jis — senešalas? — sutrikęs paklausė Šernas. — Meisteris Eimonas sakė, kad jo vardas Norenas…
  — Šis jau antras, išrinktas po Noreno. Mat kiekvienais metais renkamas naujas senešalas. Šias pareigas jie leidžia užimti kuriam nors iš didžiųjų meisterių, o senešalu išrinktas meisteris į šį postą žiūri kaip į lengvą užduotį, leidžiančią atsipūsti nuo tiesioginio darbo. Šiais metais juodą akmenėlį ištraukė didysis meisteris Valgreivas, bet jis, rodos, jau visai nukvakęs, tad Teobaldas tiesiog pasisiūlė pabūti senešalu vietoj jo. Teobaldas storžievis, bet geras žmogus. O tu… užsiminei apie meisterį Eimoną?
  — Na taip.
  — Apie Eimoną Targarieną?
  — Kadaise toks buvo jo vardas. Bet dauguma žmonių jį vadino meisteriu Eimonu. Mums keliaujant į pietus, jis mirė. Iš kur apie jį žinai?
  — Kaipgi nežinosi? Jis buvo ne tik seniausias iš visų meisterių. Jis buvo seniausias žmogus Vesterose ir istorinių įvykių matė daugiau, nei didysis meisteris Perestanas aprašė savo knygose. Jis būtų galėjęs labai daug mums papasakoti apie savo tėvo ir dėdės valdymą. Ar žinai, kiek jam buvo metų?
  — Šimtas dveji.
  — Ką jis, tokio garbingo amžiaus, veikė jūroje?
  Paklaustas Šernas kelias akimirkas patylėjo dvejodamas, ką turėtų atskleisti, o ką nutylėti. Sfinksas — ne mįslė, o jos minėjas. Ar meisteris Eimonas galėjo turėti omenyje šį Sfinksą? Tai atrodė neįtikėtina.
  — Lordas vadas Snou išsiuntė jį, kad išgelbėtų jam gyvybę, — pasverdamas kiekvieną žodį, ėmė pasakoti Šernas.
  Jis nenoriai kalbėjo apie karalių Stanį ir Melisandrą iš Ašajaus, ketindamas nieko daugiau nesakyti, bet žodis po žodžio įsišneko ir nė pats nepajuto, kaip papasakojo apie Mensą Plėšiką ir jo tyržmogius, apie karališkąjį kraują ir drakonus, o galų gale išklojo Viską ir apie numirėlius Pirmųjų Žmonių Kumštyje, apie Kitą, raitą ant kritusio arklio, apie Senojo Lokio nužudymą Krasterio pilyje, apie Džilę ir jųdviejų kovą, apie Vaiduoklių mišką ir Mažąjį Polą, apie Šaltarankį, varnus, apie tai, kaip Jonas tapo lordu vadu, apie „Juodąjį strazdą“, Dareoną, Bravosą, Kvarte Ksondo matytus drakonus, apie „Cinamono vėją“ ir apie viską, ką prieš mirtį pašnabždėjo meisteris Eimonas. Jis neužsiminė tik apie paslaptis, kurias buvo prisiekęs saugoti: apie Braną Starką ir jo bendrakeleivius ir apie Jono Snou sukeistus kūdikius.
  — Dabar vienintelė viltis — Daneiris, — baigdamas pasakė jis. — Eimonas sakė, kad Citadelė turi tuoj pat nusiųsti jai meisterį ir, kol dar nevėlu, parsigabenti ją namo, į Vesterosą.
  Alerasas jo įdėmiai klausėsi. Kartais sumirksėdavo, bet nei juokėsi, nei pertraukinėjo. Šernui nutilus, Alerasas laiba rusva ranka švelniai palietė jam dilbį ir tarė:
  — Pasitaupyk savo grašį, Šernai. Teobaldas nepatikės nė puse to, ką ketini jam pasakyti, bet yra meisterių, kurie galbūt patikės. Gal eitum su manimi?
  — Kur?
  — Pasikalbėti su didžiuoju meisteriu.
  „Turi jiems pasakyti, Šernai, — liepė meisteris Eimonas. — Turi viską papasakoti didiesiems meisteriams.“
  — Gerai. — Nešinas moneta, pas senešalą jis galėjo grįžti ir rytoj. — Ar toli teks eiti?
  — Netoli. Į Varnų salą.
  Varnų salai pasiekti valties jiems neprireikė; salą su rytine pakrante jungė medinis ir toli gražu ne naujas pakeliamasis tiltas.
  — Paukštidė — seniausias Citadelės pastatas, — jiedviem žingsniuojant virš lėtai tekančių Medaus ir Vyno upės vandenų, pasakė Alerasas. — Legenda byloja, kad Didvyrių amžiuje tai buvo pilis lordo pirato, kuris ten sėdėjo ir plėšė upe žemyn plaukiančius laivus.
  Šernas matė, kad pastatas apsamanojęs, apaugęs vynuogienojais, o ant dantytų apsauginių sienų vaikštinėja ne lankininkai, o varnai. Niekas neprisiminė, kada paskutinį kartą tas tiltas buvo pakeltas.
  Pilyje buvo vėsu ir tvyrojo prieblanda. Kieme plačiai išsišakojęs ošė didžiulis burtmedis, augęs čia jau tais laikais, kai buvo pastatyta pilis. Jo kamiene išdrožinėtas veidas taip pat buvo apaugęs skaisčiai raudonomis samanomis, nukarusiomis nuo blyškių medžio šakų. Pusė šakų atrodė nudžiūvusios, bet kitur šlamėjo raudoni lapai ir būtent ant gyvųjų šakų mėgo tupėti varnai. Ant medžio jų buvo daugybė, o dar daugiau buvo sutūpę aukštai ant skliautuotų langų, kurių eilė juosė visą kiemą. Žemė buvo marga nuo jų išmatų. Jiedviem einant per kiemą, vienas varnas praplasnojo virš galvų, o kiti kranksėdami garsiai šnekėjosi.
  — Didysis meisteris Valgreivas įsikūręs vakariniame bokšte, po baltąja paukštidė, — pasakė Šernui Alerasas. — Balti ir juodi varnai pešasi kaip dorniečiai ir pasienio žemių gyventojai, tad jie paukščius laiko atskirtus.
  — Ar didysis meisteris Valgreivas supras, ką jam sakau? — abejodamas paklausė Šernas. — Sakei, kad jam aptemęs protas.
  — Kai kuriomis dienomis jis nieko nesupranta, o kartais jo sąmonė prašviesėja, — paaiškino Alerasas, — bet tu susitiksi ne su Valgreivu.
  Jis atidarė duris į šiaurinį bokštą ir ėmė lipti laiptais. Šernas klūpčiodamas nusekė jam iš paskos. Iš viršaus sklido murmesiai ir purpimas, o kartais jo ausis pasiekdavo piktas riktelėjimas, — mat varnai piktinosi, kad juos pažadino.
  Laiptų viršuje prie ąžuolinių geležimi kaustytų durų sėdėjo šviesiaplaukis, išblyškęs, maždaug Šerno amžiaus jaunuolis, dešine akimi atidžiai stebeilydamasis į žvakės liepsną. Kairę buvo uždengusios kelios sruogos šviesių, gelsvai pilkšvų plaukų.
  — Ką mėgini įžiūrėti? — paklausė jo Alerasas. — Savo likimą? O gal mirtį?
  Šviesiaplaukis jaunuolis mirksėdamas nusisuko nuo žvakės.
  — Nuogas moteris, — pasakė, — O kas čia toks?
  — Semvelis. Būsimas novicijus. Atėjo pasimatyti su Magu.
  — Citadelėje viskas ne taip, kaip anksčiau, — nusiskundė šviesiaplaukis. — Dabar jie priima bet ką. Ir tamsiaveidžius šunis, ir dorniečius, ir kiauliaganius, ir luošius, ir bepročius, o dabar — dar ir banginį juodais drabužiais. O aš maniau, kad leviatanai — pilki.
  Ant vieno peties jis buvo užsimetęs žaliomis ir auksinėmis juostomis išmargintą apsiaustą su gobtuvu. Vaikinas buvo labai gražus, bet jo žvilgsnis atrodė gudrus, o burna liudijo esant jį piktą.
  Šernas jį pažino.
  — Leo Taireli… — Ištaręs šį vardą, Šernas vėl pasijuto kaip septynerių metų berniukas, kuris tuoj prisišlapins kelnes. — Aš Šernas iš Rago Kalvos. Lordo Rendilo Tarlio sūnus.
  — Šit kaip? — Leo dar kartą atidžiai jį nužvelgė. — Gal ir nemeluoji. Tavo tėvas mums sakė, kad tu miręs. O gal jis tik norėjo, kad būtum miręs? — Leo plačiai išsišiepė. — Ar tu vis dar bailys?
  — Ne, — pamelavo Šernas. Mat taip jam buvo įsakęs Jonas. — Nusidanginau už Sienos ir koviausi mūšiuose. Dabar mane vadina Šernu Žudiku.
  Šernas ir pats nesuprato, kodėl taip pasakė. Žodžiai patys išsprūdo.
  Leo nusijuokė, bet, jam nespėjus atsakyti, durys už nugaros prasivėrė.
  — Įeik, Žudike, — sududeno tarpduryje sustojęs vyras. — Ir tu, Sfinkse. Vikriau.
  — Šernai, — pasakė Alerasas, — tai didysis meisteris Marvinas.
  Marvino kaklas buvo storas kaip buliaus ir ant jo kabojo iš įvairaus metalo nukaldinta grandinė. Jei ne ji, šis vyras būtų buvęs panašesnis į prieplaukos vagį, o ne į meisterį. Jo galva, palyginti su kūnu, buvo per didelė, palinkusi į priekį, atsikišusi, o smakras labai stambus, — žodžiu, jis atrodė taip, tarsi ketintų kam nors nusukti sprandą. Nors buvo neaukštas ir kresnas, jo krūtinė ir pečiai buvo platūs, pilvas kietas ir atsikišęs, suveržtas raišteliais odinukės, kurią jis vilkėjo vietoj dukslaus meisterio apdaro. Jam iš ausų ir šnervių kyšojo šiurkštūs žili plaukai. Jo kakta buvo iškili, nosis ne kartą lūžusi, o dantis raudonomis dėmėmis išmarginę rūgštlapiai. Be to, tokių stambių rankų kaip jo Šernas nebuvo matęs.
  Šernui dvejojant, viena iš tų rankų čiupo jį už žasto ir trūktelėjusi įsitempė pro duris. Šernas atsidūrė didelėje ir apvalioje menėje. Visur buvo prikrauta knygų ir pergamento ritinėlių: jais buvo užversti stalai, o ant grindų sukrautų knygų stirtos siekė keturias pėdas. Akmeninės sienos buvo nukabinėtos išblukusiais gobelenais ir apiplyšusiais žemėlapiais. Židinyje, po variniu katiliuku, kūrenosi ugnis. Tai, kas jame virė, rodos, prisvilo. Be šio židinio, vienintelis šviesos šaltinis buvo menės viduryje pastatyta aukšta juoda žvakė.
  Jos liepsna buvo nemaloniai ryški. Kažkokia keista. Ji nevirptelėjo net tuomet, kai didysis meisteris Marvinas taip smarkiai užtrenkė duris, kad vėjo gūsis nupūtė nuo gretimo stalo dokumentus. Be to, ši liepsna keistai keitė spalvas. Balta atrodė akinanti kaip ką tik iškritęs sniegas, geltona — kaip auksas, raudona — kaip ugnis, o šešėliai buvo juodi, tarsi pasaulyje atsiradusios skylės. Šernas nejučia įsistebeilijo į tą žvakę. Ji buvo trijų pėdų aukščio, laiba kaip kalavijo ašmenys, išvagota, susukta, blizgi ir juoda.
  — Ar tai…
  — …obsidianas? — paklausė už Šerną kitas menėje esantis vyras, išblyškęs, stambus jaunuolis papurtusiu veidu, nuolaidžiais pečiais, putliomis rankomis, arti viena kitos įstatytomis akimis ir su riebalų dėmėmis ant drabužio.
  — Vadink jį drakonų stiklu. — Didysis meisteris Marvinas kelias akimirkas nukreipė žvilgsnį į žvakę. — Ji dega, bet netirpsta.
  — O kas maitina liepsną? — paklausė Šernas.
  — Kas maitina drakono pučiamą ugnį? — Marvinas įsitaisė aukštame krėsle. — Visų Valyrijos burtų ištakos — tai kraujas arba ugnis. Friholdo burtininkai, vos pažvelgę į šias stiklo žvakes, mato, kas vyksta už kalnų, jūrų ir dykumų. Jie gali įsibrauti į žmogaus sapnus ir pasiųsti jam regėjimą, kalbėtis vieni su kitais būdami skirtinguose pasaulio kraštuose ir sėdėdami prie šių žvakių. Kaip manai, ar tai galėtų būti naudinga, Žudike?
  — Jei tai įmanoma, tuomet mums nereikėtų varnų.
  — Tik po mūšių. — Didysis meisteris atsiplėšė nuo ryšulio vieną rūgštlapį, susikimšo į burną ir ėmė čiaumoti. — Papasakok man viską, ką sakei mūsų dorniečiui Sfinksui. Beveik viską ir taip žinau, bet galbūt kelias smulkmenas būsiu praleidęs…
  Didysis meisteris nebuvo iš tų, kurių lengva neklausyti. Kelias akimirkas padvejojęs, Šernas iš naujo viską papasakojo, o Marvinas, Alerasas ir kitas novicijus atidžiai jo klausėsi.
  — Meisteris Eimonas manė, kad pranašystė išsipildė Daneiris Targarien asmenyje… jos asmenyje, ne Stanio, ne princo Reigaro ir ne mažojo princo, kurio galva buvo suknežinta į sieną.
  — “Gims tarp druskos ir rūko, po kraujuojančia žvaigžde.“ Žinau tą pranašystę. — Marvinas nusisuko ir išspjovė ant grindų rožinių seilių. — Bet ja netikiu. Džorganas iš Senojo Giso kartą rašė, jog pranašystė — kaip klastinga moteris. Ji paima tavo kotą į burną, tu dejuoji iš malonumo ir sakai sau: „Kaip puiku, kaip nuostabu, kaip gera…“ — o tada ji grybšteli dantimis ir tavo dejonės virsta riksmu. Džorganas tvirtino, kad tokia ir pranašystės esmė. Pranašystė visuomet nukąs tau kotą. — Jis patylėjo, pakramtė rūgštlapį. — Ir vis dėlto…
  Alerasas žingtelėjo prie Šerno.
  — Jei būtų turėjęs sveikatos, Eimonas būtų pas ją keliavęs. Jis norėjo, kad nusiųstume pas Daneiris meisterį, kuris jai patartų, ją gintų ir saugiai parlydėtų namo.
  — Šit kaip? — gūžtelėjo didysis meisteris Marvinas. — Gal ir gerai, kad jis mirė nepasiekęs Senmiesčio. Kitaip pilkosioms avims būtų tekę jį nužudyti, o mūsų brangiesiems meisteriams grąžyti savo suvytusias rankas.
  — Nužudyti? — Šernas apstulbo. — Kodėl?
  — Jei pasakysiu kodėl, jiems tikriausiai teks nužudyti ir tave. — Marvinas bjauriai išsiviepė, o jam tarp dantų buvo matyti besisunkiančios rūgštlapio sultys. — Kaip manai, kas praeitą kartą išžudė visus drakonus? Narsūs, kalavijais ginkluoti drakonų žudikai? — Jis nusispjovė. — Citadelėje kuriamame pasaulyje nėra vietos nei burtams, nei pranašystėms, nei stiklinėms žvakėms, o juo labiau drakonams. Pamąstyk, kodėl Eimonui Targarienui buvo leista tuščiai iššvaistyti gyvenimą prie Sienos, nors jis tikrai galėjo tapti didžiuoju meisteriu? Dėl jo kraujo, štai kodėl. Jis buvo nepatikimas. Kaip ir aš.
  — Ką dabar darysi? — paklausė Alerasas Sfinksas.
  — Keliausiu į Vergų įlanką ir užimsiu Ėimono vietą. Burinis laivas, atplukdęs Žudiką, puikiausiai tiks ir man. Neabejoju, kad pilkosios avys, įsodinusios į galerą, pasiųs savo žmogų. Bet, jei vėjai bus palankūs, aš nuvyksiu pas ją pirmas. — Marvinas vėl žvilgtelėjo į Šerną ir suraukė antakius. — O tu… turi likti čia ir nusikaldinti grandinę. Ir, tavimi dėtas, paskubėčiau. Netrukus ateis laikas, kai tavęs reikės prie Sienos. — Tada jis kreipėsi į novicijų papurtusiu veidu. — Parūpink Žudikui sausą celę. Jis ten nakvos ir padės tau prižiūrėti varnus.
  — B-bet… — sumikčiojo Šernas, — kiti didieji meisteriai… senešalas… ką man jiems pasakyti?
  — Pasakyk, kad jie geri ir išmintingi. Dar pasakyk, kad Eimonas liepė tau atsiduoti jų valiai. Pasakyk jiems, kad visada svajojai, jog vieną gražią dieną tau bus leista pasikabinti ant kaklo grandinę ir tarnauti aukštesniam gėriui, pasakyk, kad tarnystė — didžiausia garbė, o klusnumas — didžiausia dorybė. Tik neprasižiok apie pranašystes arba drakonus, nebent nori, kad jie tau užnuodytų košę. — Marvinas nusikabino nuo vagio šalia durų kabantį suteptą odinį apsiaustą ir apsivilkęs stropiai jį susisiautę. — Sfinkse, rūpinkis juo.
  — Gerai, — linktelėjo Alerasas, bet didysis meisteris jau buvo išėjęs. Jie išgirdo jį batais kaukšintį laiptais.
  — Kur jis išėjo? — suglumęs paklausė Šernas.
  — Į prieplauką. Magas ne iš tų, kurie gaišta laiką. — Alerasas šyptelėjo. — Man apie tave buvo pranešta. Susitikome ne atsitiktinai, Šernai. Magas nusiuntė mane tavęs atvesti, kol dar nepasikalbėjai su Teobaldu. Jis žinojo, kad atvyksi.
  — Iš kur?
  Alerasas galva mostelėjo į stiklinę žvakę.
  Kelias akimirkas Šėmas stebeilijosi į keistą blyškią liepsną, o paskui sumirksėjo ir nusisuko. Už lango tirštėjo sutemos.
  — Vakariniame bokšte, tiesiai po maniške, yra tuščia miegamoji celė, iš kurios laiptai veda į Valgreivo kambarius, — pasakė jaunuolis papurtusiu veidu. — Jei paukščių kranksėjimas tau netrukdo, gali apsigyventi joje. Pro jos langą atsiveria puikus vaizdas į Medaus ir Vyno upę. Ar tiks?
  — Tikriausiai. — Juk Šernui reikėjo kur nors miegoti.
  — Atnešiu tau kelias vilnones antklodes. Net ir čia akmeninės sienos naktį gerokai atvėsta.
  — Ačiū tau. — Tas išblyškęs jaunuolis papurtusiu veidu Šernui kažkodėl nepatiko, bet jis nenorėjo pasirodyti nemandagus, tad pridūrė: — Tiesą sakant, mano vardas ne Žudikas. Aš Šernas. Semvelis Tarlis.
  — O aš Peitas, — prisistatė jaunuolis, — kaip tas kiauliaganys…

  # O tuo metu prie sienos…

  I i, palaukit! — galbūt dabar šūktelės kai kas iš jūsų. — Palūkėkit! O kur y) 1. JDani ir drakonai? Kur Tirionas? Beveik nematėme Jono Snou. Negali būti, kad jau viskas…“
  Na, ne. Bus ir tęsinys. Dar viena knyga, tokia pat didelė kaip ši.
  Kitų veikėjų nepamiršau. Tikrai ne. Labai daug apie juos parašiau. Daugybę puslapių. Daug skyrių. Ir berašant man toptelėjo, jog… knyga per didelė, kad būtų galima išleisti ją vienu tomu, juolab kad baigti rašymo dar nemanau. Kad papasakočiau visą istoriją, kurią norėjau papasakoti, ketinu iš vienos knygos padaryti dvi.
  Paprasčiausia būtų buvę paimti tą tekstą, kurį turiu, perdalinti jį pusiau ir baigti knygą fraze: „Laukite tęsinio.“ Bet kuo ilgiau apie tai galvojau, tuo labiau širdyje stiprėjo įsitikinimas, jog skaitytojams bus geriau gauti knygą, kurioje apie dalį veikėjų sužinos viską, o ne apie visus veikėjus — tik pusę istorijos. Tad nusprendžiau rinktis pirmąjį kelią.
  Tirioną, Joną, Dani, Stanį, Melisandrą, Davosą Sivortą ir visus kitus herojus, kuriuos pamilote arba kurių nuoširdžiai nekenčiate, sutiksite knygoje „Šokis su drakonais“. Joje daugiausia dėmesio bus skiriama įvykiams aplink Sieną ir anapus jūros, panašiai kaip šio tomo veiksmas daugiausia vyko Karaliaus Uoste.
  George R. R. Martin 2005 m. birželis

  # Priedas

  ## Karaliai ir jų dvarai

  KARALIENĖ REGENTĖ Sersėja Lanister, Pirmoji šiuo vardu, [karaliaus Roberto I Barateono] našlė, karalienė, paveldėjusi vyro titulą, Karalystės sergėtoja, Kasterlių Uolos ledi ir karalienė regentė;
  karalienės Sersėjos vaikai:
  — [karalius DŽOFRISI BARATEONAS], nunuodytas per savo vestuvių puotą, dvylikos metų berniukas,
  — princesė MIRSELA BARATEON, devynerių metų mergaitė, princo Dorano Martelio globotinė Saulės Ietyje,
  — karalius TOMENASI BARATEONAS, aštuonerių metų berniukas,
  — jo kačiukai, seras NAGAS, ledi ŪSUOTE, BUCAS;
  karalienės Sersėjos broliai:
  — seras DŽEIMIS LANISTERIS, jos dvynys, vadinamas KARALŽUDŽIU, karaliaus sargybos lordas vadas,
  — TIRIONAS LANISTERIS, vadinamas KIPŠU, nykštukas, apkaltintas ir pasmerktas už karaliaus nunuodijimą,
  — PODRIKAS PEINAS, Tiriono ginklanešys, dešimties metų berniukas;
  karalienės Sersėjos dėdės, teta ir pusbroliai su pusseserėmis:
  — seras KEVANAS LANISTERIS, jos dėdė,
  — seras L ANSELIS, sero Kevano sūnus, jos pusbrolis, buvęs karaliaus Roberto ginklanešys ir Sersėjos meilužis, neseniai pakeltas į Dario lordus,
  — [VILEMAS], sero Kevano sūnus, nužudytas Riverane,
  — MARTINAS, Vilemo dvynys, ginklanešys,
  — DŽEINĖ, sero Kevano duktė, trejų metukų mergaitė,
  — ledi DŽENA LANISTER, Sersėjos teta, ištekėjusi už sero Emono Frėjaus,
  — [seras KLEOSAS FRĖJUS], Dženos sūnus, nužudytas bastūnų,
  — seras TAIVINAS FRĖJUS, vadinamas TAJUMI, Kleoso sūnus,
  — VILEMAS FRĖJUS, Kleoso sūnus, ginklanešys,
  — seras LIONELIS FRĖJUS, ledi Dženos antrasis sūnus,
  — [TIONAS FRĖJUS], Dženos sūnus, nužudytas Riverane,
  — VALDERIS FRĖJUS, vadinamas RAUDONUOJU VALDERIU, ledi Dženos jauniausias sūnus, pažas Kasterlių Uoloje,
  — TIREKAS LANISTERIS, Sersėjos pusbrolis, jos velionio dėdės Taigeto sūnus,
  — ledi ERMESANDA HEIFORD, Tireko mažametė žmona,
  — DŽOJA HIL, pavainikė dingusio karalienės Sersėjos dėdės Geriono duktė, vienuolikos metų mergaitė,
  — SERENA LANISTER, Sersėjos pusseserė, velionio dėdės Stafordo, jos motinos brolio, duktė,
  — MIRIELĖ LANISTER, Sersėjos pusseserė ir Serenos sesuo, dėdės Stafordo duktė,
  — seras D AI VENAS LANISTERIS, jos pusbrolis, Stafordo sūnus,
  -seras DEIMIONAS LANISTERIS, antros eilės pusbrolis, vedęs Šyrą Kreikhol,
  — seras LUSIONAS LANISTERIS, jų sūnus,
  — LANA, jų duktė, ištekėjusi už lordo Antarijaus Džasto,
  — ledi MARGO, dar tolimesnės eilės pusseserė, ištekėjusi už lordo Tito Pyko.
  Karaliaus Tomeno mažoji taryba:
  — [lordas TAIVINAS LANISTERIS], karaliaus ranka,
  — seras DŽEIMIS LANISTERIS, karaliaus sargybos lordas vadas,
  — seras KEVANAS LANISTERIS, atsakingas už įstatymus,
  — VEIRIS, eunuchas, šnabždūnų vadovas,
  — DIDYSIS MEISTERIS PAIŠELIS, patarėjas ir gydytojas;
  Tomeno karaliaus sargyba:
  — seras DŽEIMIS LANISTERIS, lordas vadas,
  — seras MERINAS TRENTAS,
  — seras BOROSAS BLAUNTAS, pašalintas, o vėliau grąžintas,
  — seras BEILONAS SVONAS,
  — seras OSMUNDAS KETLBLEKAS,
  — seras LORAS TAIRELIS, Gėlių riteris,
  — seras ARIS OUKHARTAS, su princese Mirsela Dorne.
  Sersėjos šeimyna Karaliaus Uoste:
  — ledi DŽOSLINA SVIFT, jos kompanionė,
  — SINELĖ ir DORKASA, jos kambarinės ir tarnaitės,
  — LUMAS, RAUDONASIS LESTERIS, HOUKAS, vadinamas ARKLIO KOJA, TRUMPAAUSIS ir RAUKŠLĖTASIS, sargybiniai.
  Karalienė MARDŽERĖ iš Tairelių giminės, šešiolikos metų mergina, karaliaus Džofrio I Barateono, o dar anksčiau — lordo Renlio Barateono našlė;
  Mardžerės dvariškiai Karaliaus Uoste:
  — MEISAS TAIRELIS, Haigardeno lordas, jos tėvas,
  — ledi EILIRI iš Haitauerių giminės, jos motina,
  — ledi OLENA TAIREL, jos senelė, senutė našlė, vadinama ERŠKĖČIŲ KARALIENE,
  — ARIKAS IR ERIKAS, ledi Olenos sargybiniai, septynių pėdų ūgio dvyniai, vadinami KAIRIU ir DEŠINIU,
  — seras GARLANAS TAIRELIS, Mardžerės brolis, vadinamas NARSIUOJU,
  — jo žmona ledi LEONETĖ iš Fosovėjų giminės,
  — seras LORAS TAIRELIS, jos jauniausias brolis, Gėlių riteris, prisiekęs karaliaus sargybos brolis;
  Mardžerės kompanionės:
  — jos pusseserės MEGA, ALA ir ELINORA TAIREL,
  — Elinoros sužadėtinis EILINAS AMBROSAS, ginklanešys,
  — ledi ALISANA BULVER, aštuonerių metų mergaitė,
  — MEREDIT KREIN, vadinama MERE,
  — ledi TENA MERI VETER,
  — ledi ALISA GREISFORD,
  — septonė NAISTERIKA, Tikėjimo sesuo,
  — PAKSTERIS REDVAINAS, Arboro lordas,
  — jo sūnūs dvyniai, seras HORAS ir seras HOBERIS,
  — meisteris BALABARAS, jo gydytojas ir patarėjas,
  — MATIS ROVANAS, Goldengrouvo lordas,
  — seras VILJAMAS VITERSAS, Mardžerės sargybos kapitonas,
  — HJU KLIFTONAS, jaunas gražus sargybinis,
  — seras PORTIFERIS VUDRAITAS ir jo brolis seras LUKANTINAS.
  Sersėjos dvaras Karaliaus Uoste:
  — seras OSFRYDAS KETLBLEKAS ir seras OSNIS KETLBLEKAS, jaunesnieji sero Osmundo Ketlbleko broliai,
  — seras GREGORIS KLIGEINAS, vadinamas JOJANČIU KALNU, besivaduojantis mirtimi nuo užnuodytos žaizdos,
  — seras ADAMAS MARBRANDAS, Karaliaus Uosto miesto sargybos („auksinių apsiaustų“) vadas,
  — DŽALABARAS KSO, Raudonųjų Gėlių slėnio princas, tremtinys iš Vasaros salų,
  — DŽAILSAS ROSBIS, Rosbio lordas, kankinamas kosulio,
  — ORTONAS MERIVETERIS, Longteiblo lordas,
  — TENA, jo žmona, moteris iš Myro,
  — ledi TANDA STOKVORT,
  — ledi FALISĖ, jos vyriausia duktė ir įpėdinė,
  — seras BALMANAS BIRČAS, ledi Falisės vyras,
  — ledi LOLISĖ, jos jaunesnioji duktė, puskvaišė ir besilaukianti vaiko,
  — seras BRONAS IŠ JUODŲJŲ VANDENŲ, ledi Lolisės vyras, buvęs samdomas kalavijuotis, •
  — [SAJA], paskui stovyklą sekusi mergina, tarnavusi Lolisės kambarine, pasmaugta lordo Taivino lovoje,
  — meisteris FRENKENAS, tarnaujantis ledi Tandai,
  — seras ILINAS PEINAS, karaliaus budelis,
  — RENIFERIS LONGVOTERSAS, vyriausias Raudonosios pilies požeminių kalėjimų prižiūrėtojas,
  — RUGENAS, juodųjų požeminių celių prižiūrėtojas,
  — lordas HALINAS PIROMANTAS, Alchemikų gildijos galva,
  — NOHAS DIMITIS, Bravoso salos Geležinio Kranto pasiuntinys,
  — KIBURNAS, juodasis magas, buvęs Citadelės, vėliau — Smarkiųjų Vyrukų meisteris,
  — MĖNULIUKAS, karaliaus juokdarys, kvailutis,
  — PEITAS, aštuonerių metų berniukas, plakamas prasikaltus karaliui Tomenui,
  — ORMONDAS IŠ SENMIESČIO, karaliaus arfininkas ir dainius,
  — seras MARKAS MALENDORAS, Juodųjų Vandenų mūšyje praradęs beždžionėlę ir pusę rankos,
  — ORANAS VOTERSAS, Driftmarko pavainikis,
  — lordas ALESANDRAS STEDMONAS, vadinamas MONETŲ MĖGĖJU,
  — seras RONETAS KONINGTONAS, vadinamas RAUDONUOJU RONE-TU, Grifų Kalno riteris,
  — seras LAMBERTAS TERNBERIS, seras DERMOTAS IŠ LIETAUS MIŠKO, seras TALADAS, vadinamas ILGUOJU, seras BAJARDAS NORKROSAS, seras BONIFERAS HASTIS, vadinamas BONIFERU GERUOJU, seras HUGAS VENSAS, riteriai, prisiekę Geležiniam sostui,
  — seras LAILAS KREIKHOLAS, vadinamas STIPRUOLIU ŠERNU, seras EILINAS STAKSPERIS, seras DŽONAS BETLĖJUS, vadinamas BEBARZDŽIU DŽONU, seras STEFONAS SVIFTAS, seras HAMFRIS SVIFTAS, riteriai, prisiekę Kasterlių Uolai,
  — DŽOSMINAS PEKLDONAS, ginklanešys, Juodųjų Vandenų mūšio didvyris,
  — GARĖTAS PEIDŽAS IR LU PAIPERIS, ginklanešiai ir belaisviai.
  Karaliaus Uosto žmonės:
  — AUKŠTASIS SEPTONAS, Tikinčiųjų Tėvas, Septyneto balsas žemėje, senas ir nukaršęs,
  — septonas TORBERTAS, septonas REINARDAS, septonas LUCEONAS, septonas OLIDORAS iš Pamaldžiausiųjų, tarnaujantys Septynetui Didžiojoje Beiloro septoje,
  — septonė MELE, septonė EGLANTINA, septonė HELICENTA, septonė UNELA iš Pamaldžiausiųjų, tarnaujančios Septynetui Didžiojoje Beiloro septoje,
  — “žvirbliai“, nuolankiausi, tvirtai tikėjimo besilaikantys žmonės,
  — ČATAJA, brangaus viešnamio savininkė,
  — ALAJAJA, jos duktė,
  — DENSĖ, MARĖJA, dvi Čatajos merginos,
  — BRELA, tarnaitė, patarnavusi ledi Šansai Stark,
  — TOBAS MOTAS, ginklų meistras,
  — HAMIŠAS ARFININKAS, nusenęs dainius,
  — ALARIKAS EIZENIETIS, dainius ir keliautojas po tolimus kraštus,
  — VOTAS, dainius, vadinantis save MĖLYNUOJU BARDU,
  — TEODANAS VELSAS, pamaldus riteris, vėliau imtas vadinti seru TEO-DANU IŠTIKIMUOJU.
  Karaliaus Tomeno vėliavoje pavaizduoti besikaunantys juodas karūnuotasis Barateonų elnias aukso spalvos fone ir auksinis Lanisterių liūtas tamsiai raudoname fone.

  ## Karalius prie sienos

  STANIS BARATEONAS, Pirmasis šiuo vardu, antrasis lordo Stefono Barateono ir ledi Kasanos iš Estermontų giminės sūnus, Drakono Uolos lordas, vadinantis save Vesteroso karaliumi,
  — KARALIENĖ SELISA iš Florentų giminės, jo žmona, dabar gyvenanti Rytų sargyboje prie jūros,
  — princesė ŠAIRINĖ, jų duktė, vienuolikos metų mergaitė,
  — M ARGAVEIDIS, kvaištelėjęs Šairinės juokdarys,
  — EDRIKAS ŠTORMAS, Stanio pavainikis sūnėnas, karaliaus Roberto ir ledi Delenos Florent sūnus, dvylikos metų berniukas, laivu „Pamišėlis Prendosas“ plaukiantis per Siaurąją jūrą,
  — seras ENDRIUS ESTERMONTAS, karaliaus Stanio pusbrolis, vadovaujantis Edriko sargybai,
  — seras DŽERALDAS GOUVERIS, LUISAS, vadinamas ŽUVŲ PARDAVĖJU, seras TRISTONAS IŠ RANTYTOSIOS KALVOS, OMERAS BLEKBE-RIS, karaliaus žmonės, Edriko sargybiniai ir gynėjai.
  Stanio dvaras Juodojoje pilyje:
  — ledi MELISANDRA IŠ AŠAJAUS, vadinama RAUDONĄJA MOTERIMI, Rhloro, Šviesos Valdovo žynė,
  — MENSAS PLĖŠIKAS, Užusienio karalius, mirti pasmerktas belaisvis,
  — Menso Plėšiko ir jo žmonos [DALOS] sūnus, naujagimis, kol kas neturintis vardo, vadinamas „tyržmogių karaliumi“,
  — DŽILĖ, kūdikio žindyvė, tyržmogė,
  — Džilės sūnus, dar vienas bevardis naujagimis, kurio tėvas yra jos tėvas [KRASTERIS],
  — seras RIČARDAS HORPAS, seras DŽASTINAS MEISIS, seras KLEITO-NAS SAGSAS, seras GODRIS FARINGAS, vadinamas MILŽINŲ ŽUDIKU, lordas FIARVUDAS FELAS, seras KORLISAS PENIS, karalienės žmonės ir riteriai,
  — DEVANAS SIVORTAS ir BRAJENAS FARINGAS, karaliaus ginklanešiai;
  Stanio dvaras Rytų sargyboje prie jūros:
  — seras DAVOSAS SIVORTAS, vadinamas. SVOGŪNŲ RITERIU, Lietaus Miško lordas, Siaurosios jūros admirolas, karaliaus ranka,
  — seras AKSELIS FLORENTAS, karalienės Selisos dėdė, svarbiausias iš jos žmonių,
  — SALADORAS SANAS iš Lyso, piratas ir samdomas jūrininkas, „Valyrietės“ ir galerų flotilės savininkas;
  Stanio įgula Drakono Uoloje:
  — seras ROLANDAS ŠTORMAS, vadinamas NAITSONGO PAVAINIKIU, karaliaus žmogus, Drakono Uolos valdytojas,
  — meisteris PILOSAS, gydytojas, mokytojas ir patarėjas,
  — “KOŠĖ“ ir „NĖGĖ“, kalėjimo sargai;
  Drakono Uolai prisiekę lordai:
  — MONTRISAS VELARIONAS, Potvynių lordas ir Driftmarko valdovas, šešerių metų berniukas,
  — DIURAMAS BAR EMONAS, Aštriojo kyšulio lordas, penkiolikos metų jaunuolis.
  Stanio įgula Vėtrų Gūžtoje:
  — seras DŽILBERTAS FARINGAS, Vėtrų Gūžtos valdytojas,
  — lordas ELVUDAS MIDOUSAS, sero Džilberto pavaduotojas,
  — meisteris DŽURNAS, sero Džilberto patarėjas ir gydytojas;
  Vėtrų Gūžtai prisiekę lordai:
  — ELDONAS ESTERMONTAS, Grynstouno lordas, karaliaus Stanio dėdė, karaliaus Tomeno senelio brolis, atsargus abiejų draugas,
  — seras EIMONAS, lordo Eldono sūnus ir įpėdinis, su karaliumi Tomenu Karaliaus Uoste,
  — seras EILINAS, sero Eimono sūnus, taip pat su karaliumi Tomenu Karaliaus Uoste,
  — seras LOMAS, lordo Eldono brolis, karaliaus Stanio dėdė ir šalininkas Vėtrų Gūžtoje,
  — seras ENDRIUS, sero Lomo sūnus, ginantis Edriką Štormą Siaurojoje jūroje,
  — LESTERIS MORIGENAS, Varnų Lizdo lordas,
  — lordas LUKAS ČITERINGAS, vadinamas MAŽUOJU LUKU, šešiolikos metų jaunuolis,
  — DAVOSAS SIVORTAS, Lietaus Miško lordas,
  — MARIJA, jo žmona, dailidės duktė,
  — [DEILAS, ALARDAS, MATOSAS, MERIKAS], keturi jų vyresnieji sūnūs, dingę Juodųjų Vandenų mūšyje,
  — DEVANAS, karaliaus Stanio ginklanešys Juodojoje pilyje,
  — STANIS, dešimties metų berniukas, su ledi Marija Rūstybės kyšulyje,
  — STEFONAS, šešerių metų berniukas, su ledi Marija Rūstybės kyšulyje.
  Stanis savo vėliava pasirinko liepsnojančią Šviesos Valdovo širdį: raudoną širdį, apsuptą oranžinių liepsnų, geltoname fone. Širdies viduryje pavaizduotas juodas vainikuotasis Barateonų giminės elnias.

  ## Salų ir šiaurės karalius

  Paiko Greidžojai kildina save iš Pilkojo karaliaus, gyvenusio Didvyrių laikais. Anot legendos, Pilkasis karalius pats valdė jūrą ir vedė undinę. Eigonas Drakonas buvo paskutinis senosios giminės Geležies salų karalius, bet leido geležiniams atgaivinti seną paprotį ir išsirinkti valdovą iš saviškių. Jie išsirinko lordą Vikoną Greidžojų iš Paiko. Greidžojų ženklas — auksinis krakenas juodame fone. Jų šūkis: Mes nesėjame.
  Pirmąjį Beilono Greidžojaus sukilimą prieš Geležinį sostą numalšino karalius Robertas I Barateonas ir lordas Edardas Starkas iš Vinterfelo, bet, po Roberto mirties kilus sumaiščiai, lordas Beilonas vėl pasiskelbė karaliumi ir pasiuntė savo laivus pulti Šiaurės.
  [BEILONAS GREIDŽOJUS], Devintas šiuo vardu nuo Pilkojo karaliaus laikų, Geležies salų ir Šiaurės karalius, Druskos ir uolų karalius, Jūros vėjo sūnus ir Paiko lordas Kirtėjas, nukritęs ir užsimušęs,
  — karaliaus Beilono našlė, KARALIENĖ ELEINIS, iš Hariu giminės; jų vaikai:
  — [RODRIKAS], kritęs prie Sigardo per pirmąjį Beilono sukilimą,
  — [MARONAS], žuvęs Paike per pirmąjį Beilono sukilimą,
  — AŠA, jų duktė, „Juodojo vėjo“ kapitonė ir Gūdmiškio užkariautoja,
  — TEONAS, tituluojantis save Vinterfelo princu, šiauriečių vadinamas TEO-NU PERBĖGĖLIU.
  Karaliaus Beilono broliai ir netikri broliai:
  — [HARLONAS], jaunystėje miręs nuo žvynligės,
  — [KVENTONAS], miręs kūdikystėje,
  — [DONELIS], miręs kūdikystėje,
  — EURONAS, vadinamas Varnaakiu, „Tylos“ kapitonas,
  — VIKTARIONAS, Geležinio laivyno lordas vadas, „Geležinės pergalės“ kapitonas,
  — [URIGONAS], miręs nuo negyjančios žaizdos,
  — EIRONAS, vadinamas ŠLAPLAGALVIU, Nuskendusio Dievo žynys,
  — RASAS ir NORDŽENAS, du iš jo padėjėjų, „skendę vyrai“,
  — [ROBINAS], miręs kūdikystėje;
  karaliaus Beilono tarnai Paike:
  — meisteris VENDAMIRAS, gydytojas ir patarėjas,
  — HELIJĄ, pilies tvarkytoja;
  karaliaus Beilono. kariauna ir prisiekę kariai:
  — DAGMERAS, vadinamas SKELTALŪPIU, „Bangų rijiko“ kapitonas, geležinių vadas Toreno Kertainyje,
  — MĖLYNDANTIS, ilglaivio kapitonas,
  — ULERIS, SKITAS, irklininkai ir kariai.
  Pretendentai į Jūros akmens sostą karaliaus rinkimuose Senajame Vike:
  — GILBERTAS FARVINDAS, Vienišos Šviesos lordas,
  — Gilberto kovotojai: jo sūnūs DŽILIS, IGONAS ir JONAS;
  — ERIKAS GELEŽKALYS, vadinamas ERIKU PRIEKALŲ SKALDYTOJU ir ERIKU TEISINGUOJU, senas vyras, kadaise garsus kapitonas ir plėšikas,
  — Eriko kovotojai: jo vaikaičiai UREKAS, TORMORAS, DAGONAS;
  — DANSTANAS DRAMAS, Būgnas, Kaulėta Ranka, Senojo Viko lordas,
  — Danstano kovotojai: jo sūnūs DENIS ir DONELIS, ir ANDRIKAS RŪSTUSIS, augalotas ir stiprus vyras;
  — AŠA GREIDŽOJ, vienintelė Beilono Greidžojaus duktė, „Juodojo vėjo“ kapitonė,
  — Ašos kovotojai: KVARLAS MERGELĖ, TRISTIFERIS BOTLIS ir seras HARASAS HARLAS,
  — Ašos kapitonai ir padėjėjai: lordas RODRIKAS HARLAS, lordas BEILORAS BLEKTAIDAS, lordas MELDREDAS MERLINAS, HARMUNDAS ŠARPAS;
  — VIKTARIONAS GREIDŽOJUS, Beilono Greidžojaus brolis, „Geležinės pergalės“ kapitonas ir Geležinio laivyno vadas,
  — Viktariono kovotojai: RAUDONASIS RALFAS STOUNHAUZAS, RALFAS LUOŠYS ir NUTAS BARZDASKUTYS,
  — Viktariono kapitonai ir padėjėjai: HOTAS HARLAS, ALVINAS ŠARPAS, FRALEGAS STIPRUSIS, ROMNIS AUDĖJAS, VILAS NUOLANKUSIS, MAŽASIS LENVUDAS TOUNIS, GOROLDAS GUDBROLIS,
  — Viktariono įgulos nariai: VULFAS VIENAAUSIS, RAGNORAS PAIKAS,
  — Viktariono sugulovė, paslaptinga tamsiaveidė moteris, nebylė išplėštu liežuviu, dovanota brolio Eurono;
  — EURONAS GREIDŽOJUS, vadinamas VARNAAKIU, Beilono Greidžojaus brolis ir „Tylos“ kapitonas,
  — Eurono kovotojai: GERMUNDAS BOTLIS, lordas ORKVUDAS iš ORK-MONTO, DONORAS SOLTKLIFAS,
  — Eurono kapitonai ir padėjėjai: TORVALDAS RUDADANTIS, BJAURIA-VEIDIS JONAS MIRAS, RODRIKAS FRIBORNAS, RAUDONASIS IRKLININKAS, KAIRIARANKIS LUKAS KODAS, KVELONAS ROMUSIS, HARENAS PUSPLIKIS, KEMETAS PAIKAS PAVAINIKIS, KVARLAS PAVERGTASIS, AKMENINĖ RANKA, RALFAS PIEMUO, RALFAS iš LORDSPORTO,
  — Eurono jūrininkas KRAGORNAS.
  Beilono vėliavininkai, Geležies salų lordai:
  Paike:
  — [SAVEINAS BOTLIS], Lordsporto lordas, paskandintas Eurono Varnaakio,
  — [HARENAS], jo vyriausias sūnus, nužudytas Keilino Griovoje,
  — TRISTIFERIS, antrasis jo sūnus ir teisėtas įpėdinis, iš kurio dėdė atėmė palikimą,
  — SIMONDAS, HARLONAS, VIKONAS ir BENARIONAS, jaunesnieji jo sūnūs, taip pat netekę palikimo,
  — GERMUNDAS, jo brolis, paskelbtas Lordsporto lordu,
  — Germundo sūnūs, BEILONAS ir KVELONAS,
  — S ARGONAS ir LUSIMORAS, netikri Saveino broliai,
  — VEKSAS, nebylys dvylikos metų berniukas, pavainikis Sargono sūnus, Teono Greidžojaus ginklanešys,
  — VALDONAS VINCAS, Geležinės Kalvos lordas;
  Harle:
  — RODRIKAS HARLAS, vadinamas SKAITYTOJU, Hario, Dešimties Bokštų lordas,
  — ledi GVINESĖ, vyresnioji jo sesuo,
  — ledi ELEINIS, jaunesnioji jo sesuo, karaliaus Beilono Greidžojaus našlė,
  — ZIGFRYDAS HARLAS, vadinamas ZIGFRYDU SIDABRAPLAUKIU, jo senelio brolis, Hariu pilies šeimininkas,
  — HOTAS HARLAS, vadinamas HOTU KUPRIUMI, iš Tviskančio Bokšto, pusbrolis,
  — seras HARASAS HARLAS, vadinamas RITERIU, Pilkojo Sodo riteris, pusbrolis,
  — BOREMUNDAS HARLAS, vadinamas BOREMUNDU MĖLYNUOJU, Haridano Kalvos šeimininkas, pusbrolis;
  lordo Rodriko vėliavininkai ir prisiekę kariai:
  — MARONAS VOLMARKAS, Volmarko lordas, MIRAS, STOUNTRIS ir KENINGAS;
  — lordo Rodriko namiškiai: >
  — TRIDANTĖ, jo ūkvedė, senė;
  Blektaide:
  — BEILORAS BLEKTAIDAS, Blektaido lordas, „Nakties skraiduolio“ kapitonas;
  — AKLASIS BENAS BLEKTAIDAS, Nuskendusio Dievo žynys;
  Senajame Vike:
  — DANSTANAS DRAMAS, Būgnas, „Griaustinio“ kapitonas,
  — NORNAS GUDBROLIS iš Šeterstouno,
  — STOUNHAUZAS,
  — TARLAS, vadinamas TRISKART SKENDUSIU TARLU, Nuskendusio Dievo žynys;
  Didžiajame Vike:
  — GOROLDAS GUDBROLIS, Hamerhorno lordas,
  — jo sūnūs GREIDONAS, GRANAS ir GORMONDAS, trynukai,
  — jo dukterys GIZELA ir GVINĖ,
  — meisteris MARENMURAS, mokytojas, gydytojas ir patarėjas,
  — TRISTONAS FARVINDAS, Ruonenos kyšulio lordas,
  — SPARAS,
  — jo sūnus ir įpėdinis STEFARIONAS,
  — MELDREDAS MERLINAS, Pebltono lordas;
  Orkmonte:
  — ORKVUDAS iš Orkmonto,
  -lordas TOUNIS;
  Soltklife:
  — lordas DONORAS SOLTKLIFAS,
  -lordas SANDERLIS;
  Mažesnėse salose ir uolose:
  — GILBERTAS FARVINDAS, Vienišos Šviesos lordas,
  — SENASIS KIRAS, Nuskendusio Dievo žynys.
  KITOS DIDESNĖS IRMAŽESNES GIMINES

  ## Arinai

  Arinai kildina save iš Kalno ir Slėnio karalių. Jų ženklas yra baltas mėnulis ir sakalas mėlyno dangaus fone. Penkių Karalių kare Arinų giminė nedalyvavo. Arinų šūkis: Aukštai kaip garbė.
  ROBERTAS ARINAS, Lizdo lordas, Slėnio gynėjas, motinos vadinamas tikruoju Rytų sergėtoju, ligotas aštuonerių metų berniukas, dar vadinamas MIELUOJU ROBINU,
  -jo motina [ledi LISA iš Tūlių giminės], lordo Jono Arino našlė, išstumta pro Mėnulio duris ir nužudyta,
  — jo įtėvis PETIRAS BEILIŠAS, vadinamas MAŽUOJU PIRŠTU, Harenholo lordas, Vyriausiasis Trišakio lordas ir lordas Slėnio gynėjas,
  — ELEINA STOUN, pavainikė lordo Petiro duktė, trylikos metų mergina, iš tiesų — Sansa Stark,
  — seras LOTORAS BRUNAS, samdomas kalavijuotis, tarnaujantis lordui Petimi, Lizdo sargybos kapitonas,
  — OSVELIS, žilstelėjęs riteris, tarnaujantis lordui Petirui, kartais vadinamas KETLBLEKU;
  lordo Roberto namiškiai Lizde:
  — MARILJONAS, gražus jaunas dainius, kurį labai mėgo ledi Lisa, apkaltintas jos nužudymu,
  — meisteris KOULMANAS, patarėjas, gydytojas ir mokytojas,
  — MORDAS, žiaurus kalėjimo sargas su auksiniu dantimi,
  — GRETČELĖ, MADĖ ir MELĄ, tarnaitės;
  lordo Roberto vėliavininkai ir Slėnio lordai:
  — lordas NESTORAS ROISAS, vyriausiasis Slėnio pilies valdytojas ir Mėnulio Vartų pilies komendantas,
  — seras ALBARAS, lordo Nestoro sūnus ir įpėdinis,
  — MIRANDA, vadinama RANDA, lordo Nestoro duktė, našlė;
  lordo Nestoro namiškiai:
  — seras MARVINAS BELMORAS, sargybos kapitonas,
  — MIJA STOUN, mulų prižiūrėtoja ir vedlė, pavainikė karaliaus Roberto I Barateono duktė,
  — OSIS IR KEROTAS, mulų prižiūrėtojai;
  — LAJONELIS KORBRĖJUS, Širdies Namų lordas,
  — seras LINAS KORBRĖJUS, jo brolis ir įpėdinis, turintis garsų kalaviją, vadinamą Nelaiminga Ledi,
  — seras LUKAS KORBRĖJUS, jo jaunesnysis brolis,
  — JONAS LINDERLIS, Gyvačių miško lordas,
  — TERANSAS, jo sūnus ir įpėdinis, jaunas ginklanešys,
  — EDMUNDAS VEKSLIS, Vikendeno riteris,
  — DŽEROLDAS GRAFTONAS, Kirų miesto lordas,
  — DŽAILSAS, jo jaunesnysis sūnus, ginklanešys,
  — TRISTONAS SANDERLANDAS, Trijų Seserų lordas,
  — GODRIKAS BORELIS, Mielosios Sesers lordas,
  — ROLANDAS LONGTORPAS, Ilgosios Sesers lordas,
  — ALESANDORAS TORENTAS, Mažosios Sesers lordas;
  lordai Pareiškėjai, Arinų giminės vėliavininkai, susibūrę ginti jaunojo lordo Roberto:
  — JONAS ROISAS, vadinamas BRONZINIU JONU, Ranestouno lordas, vyresniosios Roisų giminės atšakos palikuonis,
  — seras ANDARAS, vienintelis likęs gyvas Bronzinio Jono sūnus ir Ranestouno įpėdinis;
  Bronzinio Jono namiškiai:
  — meisteris HELIVEGAS, mokytojas, gydytojas ir patarėjas,
  — septonas LUKOSAS,
  — seras SEMVELIS STOUNAS, vadinamas STIPRUOLIU SEMU STOUNU, kovų meistras;
  Bronzinio Jono vėliavininkai ir prisiekę kariai:
  — ROISAS KOLDVOTERIS, Koldvoterio upokšnio lordas,
  — seras DEIMONAS ŠETAS, Kirų bokšto riteris,
  — UTORAS TOLETAS, Pilkojo slėnio lordas,
  — ANIJA VEINVUD, Geležinių Ąžuolų pilies ledi,
  — seras MORTONAS, jos vyriausias sūnus ir įpėdinis,
  — seras DONELIS, antrasis jos sūnus, Vartų riteris,
  — VOLESAS, jauniausias jos sūnus,
  — HAROLDAS HARDINGAS, jos sergėtojas, ginklanešys, dažnai vadinamas HARIU PAVELDĖTOJU,
  — BENEDARAS BELMORAS, Strongsongo lordas,
  — seras SIMONDAS TEMPLTONAS, Devynių Žvaigždžių riteris,
  — [EONAS HANTERIS], Longbouholo lordas, neseniai miręs,
  — seras GILVUDAS, vyriausiast lordo Eono sūnus ir įpėdinis, vadinamas JAUNUOJU LORDU HANTERIU,
  — seras EUSTACHIJUS, antrasis lordo Eono sūnus,
  — seras HARLANAS, jauniausias lordo Eono sūnūs;
  Jaunojo lordo Hanterio namiškiai:
  — meisteris VILAMENAS, patarėjas, gydytojas, mokytojas,
  — HORTONAS REDFORTAS, Redforto lordas, tris kartus vedęs,
  — seras DŽASPERAS, seras KREITONAS, seras JONAS, jo sūnūs,
  — seras MAIKELIS, jauniausias jo sūnus, ką tik tapęs riteriu, vedęs Isilą Rois iš Ranestouno.
  Mėnulio kalnuose įsikūrusių genčių vadai:
  — ŠIAGA, DOLFO SŪNUS iš AKMENINIŲ VARNŲ, dabar vadovaujantis gaujai Karaliaus miške,
  — TIMETAS, TIMETO SŪNUS iš APDEGĖLIŲ,
  — ČELA, ČEIKO DUKTĖ iš JUODAAUSIŲ,
  — KRONAS, KELORO SŪNUS iš MĖNULIO BROLIŲ

  ## Florentai

  Florentai iš Braitvoterio pilies yra Haigardeno vėliavininkai. Kilus Penkių Karalių karui, lordas Alisteris Florentas liko ištikimas savo siuzerenui ir stojo karaliaus Renlio pusėn, o jo brolis Akselis Florentas pasirinko Stanį, savo dukterėčios Selisos vyrą. Po Renlio mirties, lordas Alisteris su visa Braitvoterio pilies kariuomene taip pat perėjo į Stanio pusę. Stanis lordą Alisterį paskyrė savo ranka, o vadovauti laivynui pavedė serui Imriui Florentui, savo žmonos broliui. Ir laivynas, ir seras Imris pražuvo Juodųjų Vandenų mūšyje, o lordo Alisterio pastangas po pralaimėjimo išsiderėti taiką karalius Stanis suprato kaip išdavystę. Lordas Alisteris buvo atiduotas raudonajai žynei Melisandrai, kuri jį sudegino ant laužo kaip auką Šviesos Valdovui.
  Geležinis sostas taip pat paskelbė Florentus išdavikais už tai, kad jie parėmė Stanį. Iš jų buvo atimtas visas turtas, ir Braitvoterio pilis bei jos žemės atiteko serui Garlanui Taireliui.
  Florentų giminės simbolis — gėlių vainiko apsupta lapės galva.
  [ALISTERIS FLORENTAS], Braitvoterio lordas, kaip išdavikas sudegintas ant laužo,
  — jo žmona ledi MELARA iš Kreinų giminės;
  jų vaikai:
  — ALEKINAS, turto netekęs Braitvoterio lordas, pasprukęs į Senmiestį ieškoti prieglobsčio pas Haitauerį,
  — ledi MELESA, ištekėjusi už lordo Rendilo Tarlio,
  — ledi RIJA, ištekėjusi už lordo Leitono Haitauerio;
  jo broliai ir seserys:
  — seras AKSELIS, karalienės žmogus, tarnaujantis savo dukterėčiai, karalienei Selisai Rytų sargyboje prie jūros,
  — [seras RAJAMAS], nukritęs nuo žirgo ir miręs,
  — SĖLIS A, jo duktė, karaliaus Stanio I Barateono žmona ir karalienė,
  — ŠAIRINĖ BARATEON, vienintelis jos vaikas,
  — [seras IMRIS], jo vyriausias sūnus, žuvęs Juodųjų Vandenų mūšyje,
  — seras ERENAS, antrasis jo sūnus, Haigardeno belaisvis,
  — seras KOLINAS, Braitvoterio pilies valdytojas,
  — DELENA, jo duktė, ištekėjusi už sero HOSMANO NORKROSO,
  — jos pavainikis sūnus EDRIKAS ŠTORMAS, kurio tėvas karalius Robertas I Barateonas,
  — ALISTERIS NORKROSAS, jos vyriausias santuokinis sūnus, devynerių metų,
  — RENLIS NORKROSAS, antrasis jos santuokinis sūnus, trejų metų,
  — meisteris OMERIS, vyriausias sero Kolino sūnus, tarnaujantis Oukharto Pilyje.
  — MIRELIS, jauniausias sero Kolino sūnus, tarnaujantis ginklanešiu Arbore,
  — RILENA, lordo Alisterio sesuo, ištekėjusi už sero Ričardo Kreino.

  ## Frėjai

  Frėjai yra Tūlių giminės vėliavininkai, bet praeityje ne visada šią pareigą uoliai vykdydavo. Baigiantis Penkių Karalių karui, Robas Starkas sudarė sąjungą su lordu Valderiu pažadėjęs vesti vieną iš jo dukterų arba anūkių. Kai, sulaužęs duotą žodį, jis vedė ledi Džeinę Vesterling, Frėjai susimokė su Ruzu Boltonu ir nužudė Jaunąjį Vilką bei jo šalininkus per Edmuro Tūlio ir Roslinos Frėj vestuvių puotą, kuri vėliau pavadinta Kruvinosiomis vestuvėmis.
  VALDERIS FRĖJUS, Perkėlos lordas, jo vaikai:
  su pirmąja žmona [ledi PERĄ] iš Roisų giminės:
  — [seras STEVRONAS], miręs po Okskroso mūšio,
  — pirmoji sero Stevrono žmona [KORENA SVON] mirė nuo sunkios ligos,
  — vyriausias Stevrono sūnus seras RAIMANAS, Dvynių įpėdinis,
  — Raimano sūnus EDVINAS, vedęs Džanisę Hanter,
  — Edvino duktė VALDA, devynerių metų mergaitė,
  — Raimano sūnus VALDERIS, vadinamas VALDERIU JUODUOJU, — Raimano sūnus [PETIRAS], vadintas PETIRU SPUOGU, pakartas Oldstoune, buvo vedęs Milendą Karon,
  — Petiro duktė PERĄ, penkerių metų,
  — antroji sero Stevrono žmona [DŽEINĖ LIDEN] mirė nukritusi nuo žirgo,
  — Stevrono sūnus [EIGONAS], vadinamas SKAMBALĖLIU, per Kruvinąsias vestuves žuvęs nuo Ketlinos Stark rankos,
  — Stevrono duktė [MEIGELĖ] mirė gimdydama, buvo ištekėjusi už sero Dafino Venso,
  — Meigelės duktė MARIANA, netekėjusi,
  — Meigelės sūnus VALDERIS VENSAS, ginklanešys,
  — Meigelės sūnus PATRIKAS VENSAS,
  — trečioji sero Stevrono žmona [MARSELA VEINVUD] mirė gimdydama,
  — Stevrono sūnus VALTONAS, vedęs Dyną Harding,
  — Valtono sūnus STEFONAS, vadinamas MEILIUOJU,
  — Valtono duktė VALDA, vadinama VALDA GRAŽIĄJA,
  — Valtono sūnus BRAJANAS, ginklanešys;
  — seras EMONAS, antrasis loędo Valderio sūnus, vedęs Dženą Lanister,
  — Emono sūnus [seras KLEOSAS], prie Mergelių Duburio nužudytas bastūnų, buvo vedęs Džeinę Dari,
  — Kleoso sūnus TAIVINAS, ginklanešys, dvylikos metų,
  — Kleoso sūnus VILEMAS, pažas Ašmarke, dešimties metų,
  — Emono sūnus seras LIŪNELIS, vedęs Melesą Kreikhol,
  — Emono sūnus [TIONAS], ginklanešys, Riverano belaisvis, nužudytas Rikardo Karstarko,
  — Emono sūnus VALDERIS, vadinamas VALDERIU RAUDONUOJU, keturiolikos metų, Kasterlių Uolos pažas;
  — seras EINIS, trečiasis lordo Valderio sūnus, vedęs [Tianą Vild], kuri mirė gimdydama,
  — Einio sūnus EIGONAS KRAUJAGIMIS, nusikaltėlis,
  — Einio sūnus REIGARAS, vedęs [Džeinę Bisberi], mirusią nuo sunkios ligos,
  — Reigaro sūnus ROBERTAS, trylikos metų berniukas,
  — Reigaro duktė VALDA, vienuolikos metų mergaitė, vadinama VALDA BALTĄJA,
  — Reigaro sūnus DŽONOSAS, aštuonerių metų berniukas;
  — PERIANA, lordo Valderio duktė, ištekėjusi už sero Leslino Heigo,
  — Perianos sūnus seras HARIS HEIGAS,
  — Hario sūnus VALDERIS HEIGAS, penkerių metų,
  — Perianos sūnus seras DONELIS HEIGAS,
  — Perianos sūnus EILINAS HEIGAS, ginklanešys;
  su antrąja žmona [ledi SIRENA] iš Svonų giminės:
  — seras DŽEREDAS, ketvirtasis lordo Frėjaus sūnus, vedęs [Alisą Frėj],
  — Džeredo sūnus [seras TITAS], Sandoro Kligeino nužudytas per Kruvinąsias vestuves, buvo vedęs Zoują Blaintri,
  — Tito duktė ZIJA, keturiolikos metų mergina,
  — Tito sūnus ZACHERIS, dvylikos metų, prisiekęs Tikėjimui, mokosi Senmiesčio septoje,
  — Džeredo duktė KAIRA, ištekėjusi už [sero Garso Gudbruko], nužudyto per Kruvinąsias vestuves,
  — Kairos sūnus VALDERIS GUDBRUKAS, devynerių metų,
  — Kairos duktė DŽEINĖ GUDBRUK, šešerių metų,
  — septonas LUSEONAS, tarnaujantis Didžiojoje Beiloro septoje, Karaliaus Uoste;
  su trečiąja žmona [ledi AMARĖJA] iš Kreikholų giminės:
  — seras HOSTINAS, vedęs Beleną Havik,
  — Hostino sūnus seras ARVUDAS, vedęs Rielą Rois,
  — Arvudo duktė RIELA, penkerių metų mergaitė,
  — Arvudo sūnūs dvyniai ANDRO ir ALINAS, ketverių metų,
  — Arvudo duktė HOSTELA, naujagimė;
  — ledi LITĖNĖ, lordo Valderio duktė, ištekėjusi už Lucijaus Vipreno,
  — Litėnės duktė ELIANA, ištekėjusi už sero Džono Vildo,
  — Elianos sūnus RIKARDAS VILDAS, ketverių metų,
  — Litėnės sūnus seras DEIMONAS VIPRENAS;
  — SIMONDAS, vedęs Betariją iš Bravoso,
  — Simondo sūnus ALESANDRAS, dainius,
  — Simondo duktė ALIKSA, septyniolikos metų mergina,
  — Simondo sūnus BRADAMARAS, dešimties metų berniukas, Oro Tendirio, Bravoso pirklio, globotinis;
  — seras DENVELIS, aštuntas lordo Valderio sūnus, vedęs Vinafrėją Vent,
  — [daug persileidimų ir negyvų gimusių kūdikių],
  — [MERETAS], pakartas Oldstoune, buvo vedęs Mariją Dari,
  — Mereto duktė AMERĖJA, vadinama EIME, buvo ištekėjusi už [sero Peito] iš Mėlynosios Šakos, nužudyto sero Gregorio Kligeino,
  — Mereto duktė VALDA, vadinama VALDA STORĄJA, ištekėjusi už Ruzo Boltono, Dredforto lordo,
  — Mereto duktė MARISA, trylikos metų mergina,
  — Mereto sūnus VALDERIS, vadinamas VALDERIU MAŽUOJU, aštuonerių metų berniukas, Ramsėjaus Boltono ginklanešys;
  — [seras DŽEREMIS] nuskendo, buvo vedęs Karolėją Veinvud,
  — Džeremio sūnus S AND ORAS, dvylikos metų berniukas, ginklanešys,
  — Džeremio duktė SINTĖJA, devynerių metų mergaitė, ledi Anijos Veinvud globotinė;
  — seras REIMUNDAS, vedęs Beonę Bisberi,
  — Reimundo sūnus ROBERTAS, patarnautojas Citadelėje Senmiestyje,
  — Reimundo sūnus MALVINAS tarnauja alchemikui Lyse,
  — Reimundo dukros dvynės SERĄ ir SARA,
  — Reimundo duktė SERSĖJA, vadinama BITELE,
  — Reimundo sūnūs dvyniai DŽEIMIS ir TAIVINAS, naujagimiai;
  su ketvirtąja žmona [ledi ALISA] iš Blekvudų giminės:
  — LOTARAS, dvyliktas lordo Valderio sūnus, vadinamas LOTARU ŠLUBUOJU, vedęs Leonelą Leford,
  — Lotaro duktė TISANA, septynerių metų,
  — Lotaro duktė VALDA, penkerių metų,
  — Lotaro duktė EMBERLĖJA, trejų metų,
  — Lotaro duktė LEANA, naujagimė;
  — seras DŽEMOSAS, tryliktas lordo Valderio sūnus, vedęs Salėją Peidž,
  — Džemoso sūnus VALDERIS, vadinamas VALDERIU DIDŽIUOJU, aštuonerių metų berniukas, Ramsėjui Boltonui tarnaujantis ginklanešiu,
  — Džemoso sūnūs dvyniai DIKONAS ir MATIS, penkerių metų;
  — seras VALENAS, keturioliktas lordo Valderio sūnus, vedęs Silvą Peidž,
  — Valeno sūnus HOSTERIS, dvylikos metų ginklanešys, tarnauja serui Deimonui Peidžui,
  — Valeno duktė MERIANA, vadinama MERE, vienuolikos metų mergaitė,
  — ledi MORIJA, ištekėjusi už sero Flemento Brakso,
  — Morijos sūnus ROBERTAS BRAKSAS, devynerių metų, tarnauja pažu Kasterlių Uoloje,
  — Morijos sūnus VALDERIS BRAKSAS, šešerių metų berniukas,
  — Morijos sūnus DŽONAS BRAKSAS, trejų metukų mažylis;
  — TYTA, lordo Valderio duktė, vadinama SENMERGE TYTA;
  su penktąja žmona, [ledi SARIJA] iš Ventų giminės,
  — vaikų nesusilaukė;
  su šeštąja žmona [ledi BETANE] iš Rosbių giminės:
  — seras PERVINAS, penkioliktas lordo Valderio sūnus,
  — [seras BENFRIS], šešioliktas lordo Valderio sūnus, sužeistas per Kruvinąsias vestuves ir nuo žaizdos miręs, buvo vedęs savo pusseserę Džianą Frėj,
  — Benfrio duktė DELA, vadinama DELA KURČIĄJA, trejų metų mergaitė,
  — Benfrio sūnus OSMUNDAS, dvejų metukų;
  — meisteris VILAMENAS, septynioliktas lordo Valderio sūnus, tarnaujantis Longbouhole,
  — OLIVERIS, aštuonioliktas lordo Valderio sūnus, buvęs Robo Starko ginklanešys,
  — ROSLINA, šešiolikos metų, ištekėjusi už lordo Edmuro Tūlio per Kruvinąsias vestuves;
  su septintąja žmona [ledi ANARA] iš Faringų giminės:
  — ARVINA, lordo Valderio duktė, keturiolikos metų,
  — VENDELIS, devynioliktas lordo Valderio sūnus, trylikos metų, tarnaujantis pažu Sigarde,
  — KOLMARAS, dvidešimtas lordo Valderio sūnus, vienuolikos metų, pažadėtas Tikėjimui,
  — VALTIRAS, vadinamas TIRU, dvidešimt pirmas lordo Valderio sūnus, dešimties metų berniukas,
  — ELMARAS, jauniausias lordo Valderio sūnus, devynerių metų berniukas, trumpai buvo sužieduotas su Arija Stark,
  — ŠIRĖJA, jauniausias lordo Valderio vaikas, septynerių metų mergaitė;
  su aštuntąja žmona, ledi DŽOJESA iš Erenfordų giminės,
  — kol kas palikuonių neturi;
  nesantuokiniai, įvairių motinų pagimdyti lordo Valderio vaikai:
  — VALDERIS RIVERSAS, vadinamas VALDERIU PAVAINIKIU,
  — Valderio Pavainikio sūnus seras EIMONAS RIVERSAS,
  — Valderio Pavainikio duktė VALDA RIVERS,
  — meisteris MELVIS, tarnaujantis Rosbyje,
  — DŽEINĖ RIVERS, MARTINAS RIVERSAS, RIGERIS RIVERSAS, RONE-LIS RIVERSAS, MELARA RIVERS ir kiti.

  ## Haitaueriai

  Haitaueriai iš Senmiesčio yra viena iš seniausių ir garbingiausių didžiųjų Vesteroso giminių, kildinanti save iš Pirmųjų Žmonių. Kadaise, nuo pat Aušros amžiaus, jie buvo karaliai, valdė Senmiestį bei jo apylinkes ir taikiai sugyveno su andalais, vėliau prisiekė ištikimybę Žemupio karaliams, atsisakė karūnų, bet išsaugojo visas turėtas senąsias privilegijas. Nors buvo galingi ir pasakiškai turtingi, Haitauerio lordai tradiciškai buvo pirkliai, o ne kariai ir retai kišdavosi į Vesterose vykusius karus. Haitaueriai padėjo įkurti Citadelę ir iki šiol ją gina. Išsimokslinę ir rafinuoti, jie visuomet buvo uolūs mokslo ir Tikėjimo rėmėjai, be to, kalbama, jog kai kurie iš jų ir patys mokėsi alchemijos, juodosios magijos ir kitų burtų.
  Haitauerių giminės simbolis — laiptuotas baltas bokštas su ugnies vainiku pilkšvame fone. Jų šūkis: Mes šviečiame kelią!
  LEITONAS HAITAUERIS, Senmiesčio galva, Uosto lordas, Haitauerio lordas, Citadelės gynėjas, Pietų Švyturys, vadinamas SENMIESČIO SENIU,
  — ledi RĖJA iš Haitauerių giminės, ketvirtoji jo žmona,
  — lordo Leitono vyriausias sūnus ir įpėdinis seras BEILORAS, vadinamas BEILORU PLAČIA ŠYPSENA, vedęs Rondą Rovan,
  — lordo Leitono duktė MEILORA, vadinama PAMIŠĖLE,
  — lordo Leitono duktė EILIRI, ištekėjusi už lordo Meiso Tairelio,
  — lordo Leitono sūnus seras GARTAS, vadinamas PILKUOJU PLIENU,
  — lordo Leitono duktė DENISĖ, ištekėjusi už sero Desmondo Redvaino,
  — jos sūnus DENIS, ginklanešys,
  — lordo Leitono duktė LEILA, ištekėjusi už sero Jono Kapso,
  — lordo Leitono duktė ALISANA, ištekėjusi už lordo Artūro Ambroso,
  — lordo Leitono duktė LINESĖ, ištekėjusi už lordo Džoros Mormonto, dabar Tregaro Ormoleno iš Lyso sugulovė,
  — lordo Leitono sūnus seras GUNTORAS, vedęs Džeinę Fosovėj, iš Žaliojo Obuolio Fosovėjų giminės atšakos,
  — lordo Leitono jauniausias sūnus seras HAMFRIS;
  lordo Leitono vėliavininkai:
  — TOMENAS KOSTEINAS, Trijų Bokštų lordas,
  — ALIS ANA BULVER, Juodosios Karūnos ledi, aštuonerių metų mergaitė,
  — MARTINAS MALENDORAS, Aplandų lordas,
  — VARINAS BISBERIS, Honeiholto lordas,
  — BRENSTONAS KAJUS, Sanflauerholo lordas;
  Senmiesčio žmonės:
  — EMA, padavėja, dirbanti smuklėje „Plunksna ir bokalas“, kur moterys nesispyrioja, o sidras pašėlusiai stiprus,
  — ROUZĖ, jos duktė, penkiolikos metų, kurios nekaltybė kainuoja vieną drakoną;
  didieji Citadelės meisteriai:
  — didysis meisteris NORENAS, besibaigiančių metų senešalas, kurio žiedas, lazdelė ir kaukė išlieta iš aukso ir sidabro lydinio,
  — didysis meisteris TEOBALDAS, ateinančių metų senešalas, kurio žiedas, lazdelė ir kaukė švininiai,
  — didysis meisteris EBROUSAS, gydytojas, kurio žiedas, lazdelė ir kaukė sidabriniai,
  — didysis meisteris MARVINAS, vadinamas MARVINU MAGU, kurio žiedas, lazdelė ir kaukė iš Valyrijos plieno,
  — didysis meisteris PERESTANAS, istorikas, kurio žiedas, lazdelė ir kaukė variniai,
  — didysis meisteris VĖLINĄS, vadinamas RŪGŠČIUOJU, žvaigždžių stebėtojas, kurio žiedas, lazdelė ir kaukė iš bronzos,
  — didysis meisteris RAJAMAS, kurio žiedas, lazdelė ir kaukė iš geltono aukso,
  — didysis meisteris VALGREIVAS, senas ir nukriošęs vyras, kurio žiedas, lazdelė ir kaukė iš juodos geležies,
  — GALARDAS, KASTOSAS, ZARABELAS, BENEDIKTAS, GEIRIZONAS, NIMOSAS, SEFERIS, VILIFERIS, MOLOSAS, HARODONAS, GVINAS, AGRIVEINAS, OKLIS, visi didieji meisteriai;
  Citadelės meisteriai, patarnautojai ir novicijai:
  — meisteris GORMONAS, dažnai pavaduojantis Valgreivą,
  — ARMĖNAS, keturis grandinės žiedus turintis patarnautojas,
  — ALERASAS, vadinamas SFINKSU, tris grandinės žiedus turintis patarnautojas, prisiekęs šaulys,
  — ROBERTAS FRĖJUS, šešiolikos metų, du grandinės žiedus turintis patarnautojas,
  — LORKASAS, devynis grandinės žiedus turintis patarnautojas, tarnaujantis senešalui,
  — LEO TAIRELIS, vadinamas TINGINIU LEO, aukštos kilmės novicijus,
  — MOLANDERIS, novicijus, šleivas nuo gimimo,
  — PEITAS, prižiūrintis didžiojo meisterio Valgreivo varnus, didelių vilčių neteikiantis novicijus,
  — RUNAS, jaunas novicijus.

  ## Lanisteriai

  Lanisteriai iš Kasterlių Uolos tebelieka pagrindiniai karaliaus Tomeno, pretenduojančio užimti Geležinį sostą, rėmėjai. Jie didžiuojasi kilę iš Lano Gudruolio, legendinio Didvyrių amžiaus sukčiaus. Dėl Kasterlių Uoloje ir Auksiniame Dantyje turimo aukso jie yra turtingiausia iš didžiųjų giminių. Lanisterių ženklas — auksinis liūtas avietiniame fone. Jų šūkis: Taip staugia liūtas!
  [TAIVINAS LANISTERIS], Kasterlių Uolos lordas, Lanisporto skydas, Vakarų sergėtojas ir karaliaus ranka, išvietėje nužudytas savo neūžaugos sūnaus;
  lordo Taivino vaikai:
  — SERSĖJA, Džeimio dvynė sesuo, dabar Kasterlių Uolos ledi,
  — seras DŽEIMIS, Sersėjos brolis dvynys, vadinamas KARALŽUDŽIU,
  — TIRIONAS, vadinamas KIPŠU, neūžauga, apkaltintas karaliaus Džofrio nužudymu;
  lordo Taivino broliai ir seserys bei jų atžalos:
  — seras KEVANAS LANISTERIS, vedęs Dorną iš Sviftų giminės,
  — ledi DŽENA, ištekėjusi už sero Emono Frėjaus, dabar Riverano lordo,
  — vyriausias Dženos sūnus, [seras KLEOSAS FRĖJUS], buvo vedęs Džeinę iš Darių giminės, nužudytas bastūnų,
  — Kleoso vyriausias sūnus seras TAIVINAS FRĖJUS, vadinamas TA JUM, dabar Riverano įpėdinis,
  — Kleoso jaunesnysis sūnus VILEMAS FRĖJUS, ginklanešys,
  — antrasis Dženos sūnus seras LIŪNELIS FRĖJUS,
  — trečiasis Dženos sūnus [TIONAS FRĖJUS], ginklanešys, nužudytas Riverano belaisvis,
  -jauniausias Dženos sūnus VALDERIS FRĖJUS, vadinamas VALDERIU RAUDONUOJU, tarnaujantis pažu Kasterlių Uoloje;
  — [seras TAIGETAS LANISTERIS], miręs nuo raupų,
  — TIREKAS, Taigeto sūnus, dingęs be žinios ir laikomas žuvusiu,
  — ledi ERMESANDA HEIFORD, Tireko mažametė žmona;
  — [GERIONAS LANISTERIS], dingęs jūroje,
  — DŽOJA HIL, pavainikė Geriono duktė, vienuolikos metų;
  kiti artimi Taivino giminaičiai:
  — [seras STAFORDAS LANISTERIS], pusbrolis, lordo Taivino žmonos brolis, žuvęs Okskroso mūšyje,
  — SERENA ir MIRIELĖ, Stafordo dukterys,
  — seras DAIVENAS LANISTERIS, Stafordo sūnus,
  — seras DEIMIONAS LANISTERIS, pusbrolis, vedęs ledi Šyrą Kreikhol,
  — jų sūnus seras LUSIONAS,
  — jų duktė LANA, ištekėjusi už lordo Antarijaus Džasto,
  — ledi MARGO, pusseserė, ištekėjusi už lordo Tito Pyko;
  tarnai Kasterlių Uoloje:
  — meisteris KREILENAS, gydytojas, mokytojas ir patarėjas,
  — VILARAS, sargybos kapitonas,
  — seras BENEDIKTAS BRUMAS, kovų meistras,
  — VATAS BALTADANTIS, ledi Dženai tarnaujantis dainius;
  vėliavininkai ir prisiekę kalavijai, Vakarų lordai:
  — DEIMONAS MARBRANDAS, Ašmarko lordas,
  — seras ADAMAS MARBRANDAS, jo sūnus ir įpėdinis, Karaliaus Uosto miesto sargybos vadas,
  — ROLANDAS KREIKHOLAS, Kreikholo lordas,
  — Rolando brolis [seras BARTONAS], nužudytas bastūnų,
  — Rolando sūnus ir įpėdinis seras TAIBOLTAS,
  — Rolando sūnus seras LAILAS, vadinamas STIPRUOLIU ŠERNU,
  — jauniausias Rolando sūnus seras MERLONAS,
  — SEBASTONAS FARMANAS, Gražiosios salos lordas,
  — DŽEINĖ, jo sesuo, ištekėjusi už sero Garėto Kliftono,
  — TITAS BRAKSAS, Hornveilo lordas,
  — seras FLEMENTAS BRAKSAS, jo brolis ir įpėdinis,
  — KVENTINAS BEINFORTAS, Beinforto lordas,
  — seras HARIS SVIFTAS, atstojęs tėvą serui Kevanui Lanisteriui,
  — sero Hario sūnus seras STEFONAS SVIFTAS,
  — sero Stefono duktė DŽOANA,
  — sero Hario duktė ŠIRLĖ, ištekėjusi už sero Melvino Sarsfildo,
  — REGENARDAS ESTRENAS, Vindholo lordas,
  — GEIVENAS VESTERLINGAS, Stačiosios Uolos lordas,
  — jo žmona ledi SIBELĖ iš Spaiserių giminės,
  — jos brolis seras ROLFAS SPAISERIS, gavęs Kastamero lordo titulą,
  — jos pusbrolis seras SEMVELIS SPAISERIS;
  jų vaikai:
  — seras REINALDAS VESTERLINGAS,
  — DŽEINĖ, Robo Starko našlė,
  — ELEINA, dvylikos metų mergaitė,
  — ROLAMAS, devynerių metų berniukas,
  — lordas SELMONDAS STAKSPERIS,
  — jo sūnus seras STEFONAS STAKSPERIS,
  — jo jaunesnysis sūnus seras EILINAS STAKSPERIS,
  — TERENSAS KENINGAS, Keiso lordas,
  — seras KENOSAS IŠ KEISO, jam tarnaujantis riteris,
  — lordas ANTARIJUS DŽASTAS,
  — lordas ROBINAS MORLANDAS,
  — ledi ALISANA LEFORD,
  — LUISAS LIDENAS, Giliojo Urvo lordas,
  — lordas FILIPAS PLUMAS,
  — jo sūnūs: seras DENIS PLUMAS, seras PETIRAS PLUMAS ir seras HARVINAS PLUMAS, vadinamas UOLA,
  — lordas GARISONAS PRESTERIS,
  — seras FORLĖJUS PRESTERIS, jo pusbrolis,
  — seras GREGORIS KLIGEINAS, vadinamas JOJANČIU KALNU,
  — SANDORAS KLIGEINAS, jo brolis,
  — seras LORENTAS LORČAS, žemvaldys riteris,
  — seras GARTAS GRYNFILDAS, žemvalds riteris,
  — seras LIMONDAS VIKARIS, žemvaldys riteris,
  — seras REINARDAS RUTIGERIS, žemvaldys riteris,
  — seras MANFRYDAS JU, žemvaldys riteris,
  — seras TAIBOLTAS HETERSPUNAS, žemvaldys riteris,
  — [MELARA HETERSPUN], jo duktė, Kasterlių Uolos globotinė, nuskendusi šulinyje.

  ## Makteliai

  Domas buvo paskutinis iš Septynių Karalysčių, prisiekęs ištikimybę Geležiniam sostui. Nuo kitų karalysčių dorniečius skyrė ir kilmė, ir papročiai, ir gyvenamoji vieta, ir istorija. Kilus Penkių Karalių karui, iš pradžių Domas jame nedalyvavo. Mirselai Barateon susižadėjus su princu Tristanu, Saulės Ietis pasiskelbė palaikanti karalių Džofrį. Martelių ženklas — auksine ietimi perverta raudona saulė. Jų šūkis: Nenusilenkę, neparklupdyti, nepalaužti!
  DORANAS NAIMERAS MARTELIS, Saulės Ieties lordas, Domo princas,
  — jo žmona MELARIJA iš laisvojo Norvoso miesto; jų vaikai:
  — princesė ARIANA, vyriausia jų duktė, Saulės Ieties įpėdinė,
  — GEIRINAS, Arianos pieno brolis ir bičiulis, vienas iš Žaliojo Kraujo našlaičių,
  — princas KVENTINAS, ką tik tapęs riteriu, ilgai augęs pas lordą Ironvudą,
  — princas TRISTANAS, susižadėjęs su Mirsela Barateon;
  princo Dorano broliai ir seserys:
  — [princesė ELIJĄ], išprievartauta ir nužudyta siaubiant Karaliaus Uostą,
  — [REINE TARGARIEN], jos dukrytė, nužudyta siaubiant Karaliaus Uostą,
  — [EIGONAS TARGARIENAS], žindomas kūdikis, nužudytas siaubiant Karaliaus Uostą,
  — [princas OBERINAS], vadinamas RAUDONĄJA ANGIMI, vykdant teisingumą per dvikovą, nužudytas sero Gregorio Kligeino,
  — ELARIJA SEND, princo Oberino meilužė, pavainikė lordo Harmeno Ulerio duktė;
  SMĖLIO GYVATĖS, pavainikės Oberino dukterys:
  — OBARA, dvidešimt aštuonerių, Oberino ir Senmiesčio kekšės duktė,
  — NAIMERIJA, vadinama ledi NAIMA, dvidešimt penkerių, jo ir kilmingos moters iš Volančio duktė,
  — TAJENĖ, dvidešimt trejų, Oberino ir septonės duktė,
  — SARELA, devyniolikos metų, jo ir pirklės, „Plunksnuoto bučinio“ kapitonės, duktė,
  — ELIJĄ, keturiolikos, jo ir Elarijos Send duktė,
  — OBELA, dvylikos metų, jo ir Elarijos Send duktė,
  — DORĖJA, aštuonerių metų, jo ir Elarijos Send duktė,
  — LORESA, šešerių metų, jo ir Elarijos Send duktė;
  princo Dorano dvariškiai Vandenų Soduose:
  — ERĖJAS HOTA, norvošis, sargybos kapitonas,
  — meisteris KALEOTAS, patarėjas, gydytojas ir mokytojas,
  — šešios dešimtys kilmingų ir prasčiokų vaikų, lordų sūnų ir dukterų, riterių, našlaičių, pirklių, amatininkų ir valstiečių, jo globotinių;
  princo Dorano dvariškiai Saulės Ietyje:
  — princesė MIRSELA BARATEON, jo globotinė, susižadėjusi su princu Tristanu,
  — seras ARIS OUKHARTAS, prisiekęs Mirselos skydas,
  — ROSAMUNDA LANISTER, Mirselos kambarinė ir kompanionė, tolima pusseserė,
  — septonė EGLANTINA, Mirselos patikėtinė,
  — meisteris MAILSAS, patarėjas, gydytojas ir mokytojas,
  — RIKASAS, senešalas Saulės Ietyje, senas ir aklas,
  — seras MANFRIS MARTELIS, Saulės Ieties valdytojas,
  — ledi ALISA LEDIBRAIT, iždininkė,
  — seras GASKOINAS iš Žaliojo Kraujo, prisiekęs princo Tristano skydas,
  — BORSAS ir TIMOTIS, tarnai Saulės Ietyje,
  — BELANDRA, SEDRA, seserys MORĄ ir MELĖJA, tarnaitės Saulės Ietyje; princo Dorano vėliavininkai ir lordai Dome:
  — ANDERSASIRONVUDAS, Ironvudo lordas, Akmenuotojo kelio gynėjas, karališkosios giminės narys,
  — seras KLETUSAS, jo sūnus, garsėjantis tingumu,
  — meisteris KEDRIS, gydytojas, mokytojas ir patarėjas,
  — HARMENAS ULERIS, Hęlholto lordas,
  — ELARIJA SEND, nesantuokinė jo duktė,
  — seras ULVIKAS ULERIS, jo brolis,
  — DELONĖ ELIRION, Dievų Malonės ledi,
  — seras RAJONAS, jos sūnus ir įpėdinis,
  — seras DEIMONAS SENDAS, nesantuokinis Rajono sūnus, Pavainikis iš Dievų Malonės,
  — DAGOSAS MENVUDIS, Kingsgreivo lordas,
  — MORSAS ir DIKONAS, jo sūnūs,
  — seras MAILSAS, jo brolis,
  — LARA BLEKMONT, Blekmonto ledi,
  — DŽINESA, jos duktė ir įpėdinė,
  — PEROSAS, jos sūnus, ginklanešys,
  — NAIMELA TOLAND, Šmėklų Kalvos ledi,
  — KVENTINAS KORGAILĄS, Sendstouno lordas,
  — seras GULIANAS, jo vyriausias sūnus ir įpėdinis,
  — seras ARONAS, antrasis jo sūnus,
  — seras DEZIELIS DOLTAS, Lemonvudo riteris,
  — seras ENDRĖJUS, jo brolis ir įpėdinis, vadinamas DRĖJUMI,
  — FRANKLINAS FOULERIS, Skairičo lordas, vadinamas SENUOJU VANAGU, Princo perėjos sergėtojas,
  — DŽEINĖ ir DŽENELINA, jo dvynės dukterys,
  — seras SAIMONAS SANTAGARAS, Dėmėtojo miško karalius,
  — SILVA, jo duktė ir įpėdinė, dėl strazdanų vadinama ŠLAKUOTĄJA SILVA,
  — EDRIKAS DEINAS, Žvaigždėkryčio lordas, ginklanešys,
  — seras DŽEROLDAS DEINAS, vadinamas JUODĄJA ŽVAIGŽDE, Aukštosios Atsiskyrėlio buveinės lordas, jo pusbrolis ir vėliavininkas,
  — TREBORAS DŽORDEINAS, Toro lordas,
  — MIRIJA, jo duktė ir įpėdinė,
  — TREMONDAS GARGEILENAS, Sūriojo Kranto lordas,
  — DEIRONAS VAITAS, Raudonųjų Kopų lordas.

  ## Starkai

  Starkai kilę iš Brandono Statytojo ir Žiemos karalių. Tūkstančius metų jie buvo Šiaurės karaliai ir valdė Šiaurę iš Vinterfelo, kol Torhenas Starkas, Karalius, Kuris Atsiklaupė, nestojo į mūšį, o prisiekė ištikimybę Eigonui Drakonui. Kai lordui Edardui Starkui iš Vinterfelo karalius Džofris nukirto galvą, šiauriečiai atsisakė prisiekti Geležiniam sostui ir Šiaurės karaliumi paskelbė lordo Edardo sūnų Robą. Per Penkių Karalių karą jis laimėjo visus mūšius, tačiau buvo išduotas ir nužudytas Frėjų bei Boltonų Dvyniuose, per savo dėdės vestuves.
  [ROBAS STARKAS], Šiaurės karalius, Trišakio karalius, Vinterfelo lordas, vyriausias lordo Edardo Starko ir ledi Ketlinos iš Tūlių giminės sūnus, šešiolikos metų jaunuolis, vadintas JAUNUOJU VILKU, nužudytas per Kruvinąsias vestuves,
  — [PILKASIS VĖJAS], jo didvilkis, užmuštas per Kruvinąsias vestuves; jo kilmingi broliai ir seserys:
  — SANSA, jo sesuo, ištekėjusi už Tiriono iš Lanisterių giminės,
  — [LEDI], jos didvilkė, užmušta Darių pilyje,
  — ARIJA, vienuolikos metų mergaitė, dingusi be žinios ir laikoma mirusia,
  — NAIMIRIJA, jos didvilkė, besibastanti po upių išvagotas lygumas,
  — BRANDONAS, vadinamas BRANU, luošas devynerių metų berniukas, Vinterfelo įpėdinis, laikomas mirusiu,
  — VASARA, jo didvilkis;
  Brano bendražygiai ir gynėjai:
  — MIRA RID, šešiolikos metų mergina, lordo Houlando Rido iš Pilkųjų Vandenų sargybos duktė,
  — DŽODŽENAS RIDAS, jos brolis, trylikos metų,
  — HODORAS, kvaišelis arklininkas, septynių pėdų ūgio,
  — RIKONAS, ketverių metų berniukas, laikomas mirusiu,
  — GAURUOČIUS, jo didvilkis, juodas ir plėšrus,
  — Rikono bendražygė OŠA, tyržmogė, buvusi Vinterfelo belaisvė,
  — jo pavainikis įbrolis JONAS SNOU, Nakties sargybos lordas vadas,
  — VAIDUOKLIS, Jono didvilkis, baltas ir tylus;
  Robo prisiekę kalavijai:
  — [DONELIS LOKAS, OUVENAS NORĖJUS, DEISĖ MORMONT, seras VENDELIS MANDERLIS, ROBINAS FLINTAS], žuvę per Kruvinąsias vestuves,
  — HALIS MOLENAS, sargybos kapitonas, lydintis į Vinterfelą Edardo Starko palaikus,
  — DŽEKSAS, KVENTAS, ŠADAS, sargybiniai;
  Robo dėdės, tetos, pusbroliai ir pusseserės:
  — BENDŽINAS STARKAS, jaunesnysis jo tėvo brolis, išėjęs į žvalgybą anapus Sienos ir negrįžęs, laikomas žuvusiu,
  — [LISA ARIN], jo motinos sesuo, Lizdo ledi, buvo ištekėjusi už lordo Jono Arino, išstumta pro Mėnulio duris ir nužudyta,
  — jų sūnus ROBERTAS ARINAS, Lizdo lordas, Slėnio gynėjas, ligotas berniukas,
  — EDMURAS TŪLIS, Riverano lordas, jo motinos brolis, paimtas į nelaisvę per Kruvinąsias vestuves,
  — ledi ROSLINA iš Frėjų giminės, Edmuro nuotaka,
  — seras BRINDENAS TŪLIS, vadinamas JUODĄJA ŽUVIMI, jo motinos dėdė, Riverano valdytojas;
  Jaunojo Vilko vėliavininkai, Šiaurės lordai:
  — RUZAS BOLTONAS, Dredforto lordas, išdavikas,
  — [DOMERIKAS], jo santuokinis sūnus ir įpėdinis, miręs nuo vidurių ligos,
  — RAMSĖJUS BOLTONAS (buvęs RAMSĖJUS SNOU), nesantuokinis Ruzo sūnus, vadinamas BOLTONO MERGVAIKIU, Dredforto valdytojas,
  — VALDERIS FRĖJUS ir VALDERIS FRĖJUS, vadinami DIDŽIUOJU VALDERIU ir MAŽUOJU VALDERIU, Ramsėjaus ginklanešiai,
  — “ARIJA STARK“, lordo Ruzo belaisvė, apsimetėlė mergaitė, susižadėjusi su Ramsėjum,
  — VOLTONAS, vadinamas GELEŽINE KOJA, Ruzo kapitonas,
  — BETĖ KASEL, KAIRA, ROPĖ, PALA, BENDĖ, ŠAIRA ir SENOJI AUKLĖ, Vinterfelo moterys, laikomos nelaisvėje Dredforte;
  — DŽONAS AMBERIS, vadinamas DIDŽIUOJU DŽONU, Paskutinio Židinio lordas, belaisvis Dvyniuose,
  — [DŽONAS AMBERIS], vadinamas MAŽUOJU DŽONU, vyriausias Didžiojo Džono sūnus ir įpėdinis, nužudytas per Kruvinąsias vestuves,
  — MORSAS, vadinamas VARNAĖDŽIU, Didžiojo Džono dėdė, Paskutinio Židinio valdytojas,
  — HOTERIS, vadinamas KEKŠIŲ SIAUBU, Didžiojo Džono dėdė, taip pat Paskutinio Židinio valdytojas,
  — [RIKARDAS KARSTARKAS], Karholdo lordas, nukirsdintas už išdavystę ir kalinių nužudymą,
  — [EDARDAS], jo sūnus, žuvęs per mūšį Kuždesių miške,
  — [TORHENAS], jo sūnus, žuvęs per mūšį Kuždesių miške,
  — HARIONAS, jo sūnus, belaisvis Mergelių Duburyje,
  — ALISA, lordo Karstarko duktė, penkiolikos metų mergina,
  — Rikardo dėdė ARNOLFAS, Karholdo valdytojas,
  — GALBARTAS GLOVERIS, Gūdmiškio valdovas, nevedęs,
  — ROBETAS GLOVERIS, jo brolis ir įpėdinis,
  — Robeto žmona SIBELĖ iš Lokų giminės; jų vaikai:
  — GEVINAS, trejų metų berniukas,
  — ERENA, žindomas kūdikis,
  — Galbarto globotinis LARENSAS SNOU, nekilmingas [lordo Halio Hornvudo] sūnus, trylikos metų berniukas,
  — HOULANDAS RIDAS, Pilkųjų Vandenų sargybos lordas, salietis,
  — jo žmona JANA, salietė; jų vaikai:
  — MIRA, jaunoji medžiotoja,
  — DŽODŽENAS, berniukas, apdovanotas aiškiaregystės dovana,
  — VIMANAS MANDERLIS, Baltojo Uosto lordas, labai storas,
  — seras VILIS MANDERLIS, vyriausias jo sūnus ir įpėdinis, labai storas, belaisvis Harenhole,
  — Vilio žmona LEONĄ iš Vulfildų giminės,
  — VINAFRIDA, jų duktė, devyniolikos metų mergina,
  — VILA, jų duktė, penkiolikos metų mergina,
  — [seras VENDELIS MANDERLIS], antras lordo Vimano sūnus, nužudytas per Kruvinąsias vestuves,
  — seras MARLONAS MANDERLIS, jo pusbrolis, Baltojo Uosto įgulos vadas,
  — meisteris TEOMORAS, patarėjas, mokytojas, gydytojas,
  — MEGĖ MORMONT, Meškų salos ledi,
  — [DEISĖ], vyriausia jos duktė ir įpėdinė, nužudyta per Kruvinąsias vestuves,
  — ALISANA, LYRA, DŽORELĖ, LIANA, jos dukterys,
  — [DŽEORAS MORMONTAS], jos brolis, Nakties sargybos lordas vadas, nužudytas saviškių,
  — seras DŽORA MORMONTAS, lordo Džeoro sūnus, buvęs teisėtas Meškų salos lordas, pasmerktas ir ištremtas riteris,
  — [seras HELMANAS TOLHĄRTAS], Toreno Kertainio pilies valdovas, žuvęs Prieblandos Slėnyje,
  — [BENFREDAS], jo sūnus ir įpėdinis, Akmenuotajame krante nužudytas geležinių,
  — EDARA, jo duktė, Toreno Kertainio pilies belaisvė,
  — [LEOBALDAS], jo brolis, žuvęs mūšyje dėl Vinterfelo,
  — Leobaldo žmona BERENA iš Hornvudų giminės, Toreno Kertainio pilies belaisvė,
  — jų sūnūs BRANDONAS ir BERENAS, taip pat Toreno Kertainio pilies belaisviai,
  — RODRIKAS RISVELIS, Šaltinių lordas,
  — BARBRĖJA DASTIN, jo duktė, Baroutono ledi, [lordo Viljamo Dastino] našlė,
  — HARVUDAS STAUTAS, jos siuzerenas, pamaldus Baroutono lordas,
  — [BETANĖ BOLTON], jo duktė, antroji Ruzo Boltono žmona, mirusi nuo karštinės,
  — RODŽERIS RISVELIS, RIKARDAS RISVELIS, RUZAS RISVELIS, jo ginčytis linkę pusbroliai ir vėliavininkai,
  — [KLĖJUS SERVINAS], Servino lordas, žuvęs mūšyje prie Vinterfelo,
  — DŽONELĖ, jo sesuo, trisdešimt dvejų metų, netekėjusi,
  — LAJESA FLINT, Našlės sargybos ledi,
  — ONDRIU LOKAS, Senpilio lordas, senis,
  — HUGAS VULAS, gaujos vadas,
  — BRANDONAS NORĖJUS, gaujos vadas,
  — TORENAS LIDLIS, gaujos vadas.
  Starkų simbolis — bėgantis pilkas didvilkis sniego baltumo fone. Jų šūkis: Ateina žiema.

  ## Tūliai

  Lordas Edminas Tūlis iš Riverano buvo vienas pirmųjų upių lordų, prisiekusių ištikimybę Eigonui Užkariautojui. Karalius Eigonas atsilygino jam leisdamas Tūlių giminei valdyti visas Trišakio žemes. Tūlių vėliavoje pavaizduotas šokantis sidabrinis upėtakis vilnijančiame mėlynos ir raudonos spalvos fone. Tūlių šūkis: Šeima, pareiga., garbė.
  EDMURAS TŪLIS, Riverano lordas, Frėjų paimtas į nelaisvę per savo vestuves ir laikomas belaisviu,
  — ledi ROSLINA iš Frėjų giminės, jaunoji Edmuro žmona,
  — [ledi KETLINA STARK], jo sesuo, Vinterfelo lordo Edardo Starko našlė, nužudyta per Kruvinąsias vestuves,
  — [ledi LISA ARIN], jos sesuo, Slėnio lordo Jono Arino našlė, išstumta pro Mėnulio duris ir nužudyta,
  — seras BRINDENAS TŪLIS, vadinamas JUODĄJA ŽUVIMI, Edmuro dėdė, Riverano gynėjas;
  lordo Edmuro namiškiai Riverane:
  — meisteris VIMANAS, patarėjas, gydytojas ir mokytojas,
  — seras DESMONDAS GRELIS, kovų meistras,
  — seras ROBINAS RIGERIS, sargybos kapitonas,
  — ILGŠIS LIU, ELVUDAS, DELPAS, sargybiniai,
  — UTERIDAS VEINAS, Riverano pilies valdytojas;
  Edmuro vėliavininkai, Trišakio lordai:
  — TITAS BLEKVUDAS, Raventriholo lordas,
  — [LUKAS], jo sūnus, nužudytas per Kruvinąsias vestuves,
  — JONAS BRAKENAS, Stounhedžo lordas,
  — DŽEISONAS MOLISTERIS, Sigardo lordas, belaisvis savo paties pilyje,
  — PATRIKAS, jo sūnus, kalintis drauge su tėvu,
  — seras DENIS MOLISTERIS, lordo Džeisono dėdė, Nakties sargybos karys,
  — KLEMENTAS PAIPERIS, Rausvosios Panelės pilies lordas,
  — jo sūnus ir įpėdinis seras MARKAS PAIPERIS, paimtas į nelaisvę per Kruvinąsias vestuves,
  — KARILAS VENSAS, Keliautojo Prieglobsčio lordas,
  — jo vyriausioji duktė ir įpėdinė LIANA,
  — jo jaunesnės dukterys RIALTA ir EMFIRIJA,
  — NORBERTAS VENSAS, aklas Atrantos lordas,
  — jo vyriausias sūnus ir įpėdinis seras RONALDAS VENSAS, vadinamas BLOGUOJU,
  — jaunesni jo sūnūs, seras HUGAS, seras ELERIS, seras KIRTAS ir meisteris JONAS,
  — TEOMARAS SMOLVUDAS, Akornholo lordas,
  — jo žmona ledi RAVELA iš Svonų giminės,
  — jų duktė KARELENA,
  — VILJAMAS MUTONAS, Mergelių Duburio lordas,
  — ŠĖLA VENT, Harenholo ledi, iš kurios atimta paveldėjimo teisė,
  — seras VILIS VODAS, jai tarnaujantis riteris,
  — lordas LIMONDAS GUDBRUKAS.

  ## Taireliai

  Taireliai tapo įtakingi tarnaudami Žemupio karaliams, tačiau jie kildina save iš Garto Žaliarankio, Pirmųjų Žmonių sodininko karaliaus. Kai paskutinis karalius iš Sodininkų giminės žuvo Ugnies Lauke, jo pilies valdytojas Harlenas Tairelis atidavė Haigardeną Eigonui Užkariautojui. Eigonas padovanojo jam pilį ir leido valdyti Žemupį. Prasidėjus Penkių Karalių karui, Meisas Tairelis palaikė Renlį Barateoną ir ištekino už jo savo dukterį Mardžerę. Po Renlio mirties Haigardenas sudarė sąjungą su Lanisteriais ir Mardžerė susižadėjo su karaliumi Džofriu.
  MEISAS TAIRELIS, Haigardeno lordas, Pietų sergėtojas, pasienio gynėjas, vyriausiasis Žemupio maršalas,
  — jo žmona ledi EILIRI iš Senmiesčio Haitauerių giminės;
  jų vaikai:
  — VILAS, vyriausias sūnus, Haigardeno įpėdinis,
  — seras GARLANAS, vadinamas NARSIUOJU, jų antras sūnus, tapęs Braitvoterio lordu,
  — Garlano žmona ledi LEONETĖ iš Fosovėjų giminės,
  — seras LORAS, Gėlių riteris, jauniausias jų sūnus, prisiekęs karaliaus sargybos brolis,
  — MARDŽERĖ, jų duktė, du kartus ištekėjusi ir du kartus likusi našle;
  Mardžerės kompanionai ir freilinos:
  — jos pusseserės MEGA, ALA ir ELINORA TAIREL,
  — Elinoros sužadėtinis EILINAS AMBROSAS, ginklanešys,
  — ledi ALISANA BULVER, ledi ALISA GREISFORD, ledi TENA MERIVETER, MEREDIT KREIN, vadinama MERE, septonė NAISTERIKA, jos draugės,
  — Meiso našlė motina, ledi OLENA iš Redvainų giminės, vadinama ERŠKĖČIŲ KARALIENE,
  — ARIKAS ir ERIKAS, jos sargybiniai, septynių pėdų ūgio dvyniai, vadinami KAIRIU ir DEŠINIU;
  Meiso seserys:
  — ledi MINA, ištekėjusi už Paksterio Redvaino, Arboro lordo; jų vaikai:
  -seras HORAS REDVAINAS, Hoberio brolis dvynys, pravardžiuojamas SIAUBU,
  — seras HOBERIS REDVAINAS, Horo brolis dvynys, pravardžiuojamas SEILIUM,
  — DESMERA REDVAIN, šešiolikos metų mergina,
  — ledi JANA, ištekėjusi už sero Jono Fosovėjaus;
  Meiso dėdės, pusbroliai ir pusseserės:
  — Meiso dėdė G ARTAS, vadinamas APKŪNIUOJU, Haigardeno lordas valdytojas,
  — Garto pavainikiai sūnūs GARSAS ir GARĖTAS FLAUERSAI,
  — Meiso dėdė seras MORINAS, Senmiesčio miesto sargybos lordas vadas,
  — Morino sūnus [seras LUTORAS], vedęs ledi Eiliną Noridž,
  — Lutoro sūnus seras TEODORAS, vedęs ledi Liją Šeri,
  — Teodoro duktė ELINORA,
  — Teodoro sūnus LUTORAS, ginklanešys,
  — Lutoro sūnus meisteris MEDVIKAS,
  — Lutoro duktė OLENA, ištekėjusi už sero Leo Blekbaro,
  — Morino sūnus LEO, vadinamas TINGINIU LEO, Senmiesčio Citadelės novicijus,
  — Meiso dėdė meisteris GORMONAS, tarnaujantis Citadelėje,
  — Meiso pusbrolis [seras KVENTINAS], miręs Ašforde,
  — Kventino sūnus seras OLIMERIS, vedęs ledi Lisą Mydous,
  — Olimerio sūnūs REIMUNDAS ir RIKARDAS,
  — Olimerio duktė MEGA,
  — Meiso pusbrolis meisteris NORMUNDAS, tarnaujantis Juodojoje Karūnoje,
  — Meiso pusbrolis [seras VIKTORAS], nužudytas Besišypsančio Riterio iš Karaliaus miško brolijos,
  — Viktoro duktė VIKTARIJA, ištekėjusi už [lordo Jono Bulverio], mirusio nuo vasaros karštinės,
  — jų duktė ledi ALISANA,
  — Viktoro sūnus seras LEO, vedęs ledi Eilisą Bisberi,
  — Leo dukterys ALA ir LEONĄ,
  — Leo sūnūs LAJONELIS, LUKAS ir LORENTAS;
  Meiso namiškiai Haigardene:
  — meisteris LOMIS, patarėjas, gydytojas ir mokytojas,
  — IGONAS VIRVELIS, sargybos kapitonas,
  — seras VORTIMERIS KREINAS, kovų meistras,
  — SVIESTMUŠYS, storulis juokdarys, kvailys;
  jo vėliavininkai, Žemupio lordai:
  — RENDILAS TARUS, Rago Kalvos lordas,
  — PAKSTERIS REDVAINAS, Arboro lordas,
  — seras HORAS ir seras HOBERIS, jo sūnūs dvyniai,
  — lordo Paksterio gydytojas meisteris BALABARAS,
  — ARVINA OUKHART, Oukharto ledi,
  — ledi Arvinos jaunesnysis sūnus seras ARIS, prisiekęs karaliaus sargybos brolis,
  — MATIS ROVANAS, Goldengrouvo lordas, vedęs Betanę iš Redvainų giminės,
  — LEITONAS HAITAUERIS, Senmiesčio galva, Uosto lordas,
  — HAMFRIS HEVETAS, Ąžuolo Skydo lordas,
  — FALIJA FLAUERS, jo nesantuokinė duktė,
  — OSBERTAS SERIS, Pietų Skydo lordas,
  — seras TALBERTAS, jo sūnus ir įpėdinis,
  — GUTORAS GRIMAS, Pilkojo Skydo lordas,
  — MORIBALDAS ČESTERIS, Žaliojo Skydo lordas,
  — ORTONAS MERIVETERIS, Longteiblo lordas,
  — ledi TENA, jo žmona, kilusi iš Myro,
  — RASELAS, jos sūnus, aštuonerių metų berniukas,
  — lordas ARTURAS AMBROSAS, vedęs Alisaną Haitauer;
  jo riteriai ir prisiekę kalavijai:
  — seras JONAS FOSOVĖJUS, iš Žaliojo Obuolio Fosovėjų giminės atšakos,
  — seras TANTONAS FOSOVĖJUS, iš Raudonojo Obuolio Fosovėjų giminės atšakos.
  Tairelių ženklas — auksinė rožė žolės žalumo fone. Jų šūkis: Jėgos auga!

  ## Maištininkai ir nenaudėliai
  Prasčiokai ir Prisiekę Broliai
  Neįtakingi lordai, keliautojai ir paprasti žmonės

  — seras KREITONAS LONGBOU ir seras ILIFERIS SKURDŽIUS, klajokliai riteriai,
  — HAIBALDAS, bailus ir šykštus pirklys,
  — seras ŠEDRIKAS iš Šešėlių Slėnio, vadinamas PAMIŠUSIA PELE, Haibaldui tarnaujantis klajoklis riteris,
  — BRIENĖ, TARTO MERGELĖ, taip pat vadinama GRAŽUOLE BRIENE, keliaujanti ir Sansos Stark ieškanti mergina,
  — lordas SELVINAS VAKARĖ ŽVAIGŽDĖ, Tarto lordas, jos tėvas,
  — [DIDYSIS BENAS GAURUOTIS], seras HAILAS HANTAS, seras MARKAS MALENDORAS, seras EDMUNDAS AMBROSAS, [seras RIČARDAS FAROU], [VILAS GANDRAS], seras HJU BISBERIS, seras REI-MONDAS NEILANDAS, HARIS SOJERIS, seras OVENAS INČFILDAS, ROBINAS POTERIS, buvę jos gerbėjai,
  — RENFRIDAS RIKERIS, Prieblandos Slėnio lordas,
  — seras RUFAS LYKAS, tebetarnaujantis vienakojis riteris, Danforto Prieblandos Slėnyje valdytojas,
  — VILJAMAS MUTONAS, Mergelių Duburio lordas,
  — ELEANORA, jo vyriausia duktė ir įpėdinė, trylikos metų,
  — RENDILAS TARLIS, Rago Kalvos lordas, vadovaujantis karaliaus Tomeno kariuomenei prie Trišakio,
  — DIKONAS, jo sūnus ir įpėdinis, jaunas ginklanešys,
  — seras HAILAS HANTAS, ištikimai tarnaujantis Tarlių giminei,
  — seras EILINAS HANTAS, sero Hailo pusbrolis, taip pat tarnaujantis lordui Rendilui,
  — DIKAS KRABAS, vadinamas VIKRUOLIU DIKU, bambeklis iš Skeltnagio kyšulio,
  — EUSTACHIJUS BRUNAS, Siaubūno Guolio lordas,
  — BENARDAS BRUNAS, Rudojo Urvo riteris, jo pusbrolis,
  — seras RODŽERIS HOGAS, Kiaulės Rago riteris,
  — septonas MERIBALDAS, basas su šunimi keliaujantis septonas,
  — VYRIAUSIASIS BROLIS iš Tyliosios salos,
  — BROLIS NARBERTAS, BROLIS DŽILAMAS, BROLIS RONIS, dievobaimingi Tyliosios salos broliai,
  — seras KVINSIS KOKSAS, Druskos įlankos riteris, senis, kenčiantis nuo senatvinės silpnaprotystės;
  senoje kryžkelės užeigoje:
  — DŽEINĖ HEDL, vadinama ILGĄJA DŽEINE, užeigos savininkė, aukšta aštuoniolikos metų moteris,
  — KARKLĖ, jos sesuo, pasiruošusi vožti šaukštu,
  — TENSĖ, PEITAS, DŽONAS SKURDŽIUS, BENAS, užeigoje besiglaudžiantys našlaičiai,
  — GENDRIS, kalvio mokinys, nesantuokinis karaliaus Roberto I Barateono sūnus, nieko nenutuokiantis apie savo kilmę;
  Harenhole:
  — RAFORDAS, vadinamas MEILUČIU RAFU,
  — MĖŠLABURNIS, DUNSENAS, įgulos vyrai,
  — BENAS JUODAPIRŠTIS, kalvis ir ginklininkas,
  — PIJA, tarnaitė, kadaise buvusi graži,
  — meisteris GULIANAS, gydytojas, mokytojas ir patarėjas;
  Daryje:
  — ledi AMERĖJA FRĖJ, vadinama EIME IŠ SARGO NAMELIO, meilės ištroškusi jauna našlė, susižadėjusi su lordu Lanseliu Lanisteriu,
  — ledi Amerėjos motina, ledi MARIJA iš Darių giminės, Mereto Frėjaus našlė,
  — ledi Amerėjos sesuo MARIS A, trylikos metų mergina,
  — seras HARVINAS PLUMAS, įgulos vadas,
  — meisteris OTOMORAS, gydytojas, mokytojas ir patarėjas;
  „Klūpančio vyro“ užeigoje:
  — ŠARNA, užeigos savininkė, virėja ir pribuvėja,
  — jos vyras, vadinamas VYRU,
  — BERNIUKAS, karo našlaitis,
  — PYRAGĖLIS, kepėjo padėjėjas, tapęs našlaičiu.

  ## Bastūnai ir palūžę žmonės

  [BERIKAS DONDARIONAS], buvęs Blekheiveno lordas, šešis kartus nužudytas,
  — EDRIKAS DEINAS, Žvaigždėkryčio lordas, dvylikos metų berniukas, lordo Beriko ginklanešys,
  — PAMIŠĘS MEDŽIOKLIS iš Akmeninės Septos,
  — ŽALIABARZDIS, samdomas kalavijuotis iš Tirošio,
  — ENGVIS ŠAULYS, lankininkas iš Dorno pasienio,
  — MERITAS IŠ MĖNULIO MIESTO, MALŪNININKAS VOTAS, PELKINIS MADŽAS, JONAS IŠ NUTENO, bastūnai;
  ledi AKMENŠIRDĖ, moteris su gobtuvu, kartais vadinama NEGAILESTINGĄJA MOTINA, TYLIĄJA SESERIMI ir KORIKE,
  — LEMAS, vadinamas LEMU GELTONUOJU APSIAUSTU, buvęs karys,
  — TORAS IŠ MYRO, raudonasis žynys,
  — HARVINAS, Haleno sūnus, kadaise tarnavęs lordui Edardui Starkui Vinterfele, .
  — LAIMINGASIS DŽEKAS, vienaakis, ieškomas nusikaltėlis,
  — TOMAS IŠ SEPTYNIŲ ŠALTINIŲ, abejotinos reputacijos dainius, vadinamas TOMU SEPTYNSTYGIU ir TOMU SEPTYNETU,
  — GRAŽUOLIS LUKAS, NOČAS, MADŽAS, BEBARZDIS DIKAS, bastūnai;
  SANDORAS KLIGEINAS, vadinamas SKALIKU, buvęs karaliaus Džofrio skydas, vėliau buvęs prisiekusiu karaliaus sargybos broliu, paliktas karščiuojantis ir prie Trišakio besivaduojantis mirtimi,
  [VARGAS HOUTAS] iš laisvojo Kohoro miesto, vadinamas OŽIU, švepluojantis samdomų kalavijuočių kapitonas, sero Gregorio Kligeino nužudytas Harenhole;
  jo Smarkieji Vyrukai, dar vadinami Kruvinaisiais Juokdariais:
  — URSVIKAS, vadinamas IŠTIKIMUOJU,
  — [septonas UTAS], pakartas lordo Beriko Dondariono,
  — TIMEONAS iš Dorno, STORULIS ZOLAS, RORDŽAS, KANDŽIUS, PIGAS, ŠEGVELIS PAMIŠĖLIS, TOGAS DŽOTAS iš Ibeno, TRIPIRŠTIS, išsiskirstę ir besislapstantys;
  „Persike“, Akmeninės Septos viešnamyje:
  — TANSI, raudonplaukė viešnamio savininkė,
  — EILISA, KEISA, LANA, JIZENĖ, HELIJĄ, BELĄ, „persikėliai“;
  Akornhole, Smolvudų giminės pilyje:
  — ledi RAVELA, kilusi iš Svonų giminės, lordo Teomaro Smolvudo žmona; visur kitur:
  — lordas LAIMONDAS LAIČESTERIS, nukvakęs senis, kadaise sulaikęs ant tilto serą Meinardą,
  — jaunasis jo globotojas meisteris RUNAS,
  — Aukštosios Širdies šmėkla,
  — Lapų ledi,
  — Selidanso septonas.

  ## Prisiekę nakties Sargybos Broliai

  JONAS SNOU, Vinterfelo pavainikis, devyni šimtai devyniasdešimt aštuntas Nakties sargybos lordas vadas,
  — VAIDUOKLIS, jo baltas didvilkis,
  — jo lamas EDISONAS TOLETAS, vadinamas PANIURĖLIU EDU;
  Juodojoje pilyje:
  — BENDŽINAS STARKAS, pirmasis žvalgas, seniai dingęs be žinios, laikomas žuvusiu,
  — seras VINTONAS STAUTAS, nusenęs žvalgas,
  — KEDŽAS BALTAKIS, BEDVIKAS, vadinamas MILŽINU, MATARAS, DAIVENAS, GARTAS PILKAPLUNKSNIS, ULMERIS iš Karaliaus miško, ELRONAS, PIPARAS, vadinamas PIPU, GRENAS, vadinamas TAURU, BERNARAS, vadinamas JUODUOJU, GOUDIS, TIMAS STOUNAS, JUODASIS DŽEKAS BULVERIS, DŽEOFAS, vadinamas VOVERE, BARZDOTASIS BENAS, žvalgai,
  — BOVENAS MARŠAS, lordas pilies valdytojas,
  — TRIPIRŠTIS HOBAS, virėjas,
  — [DONALAS NOJUS], vienarankis ginklininkas ir kalvis, žuvęs prie vartų nuo Galiūno Mėgo,
  — OUVENAS, vadinamas KVAILELIU, TIMAS VINGRALIEŽUVIS, MALIS, KUGENAS, DONELIS HILAS, vadinamas MEILIUOJU, KAIRIARANKIS LIU, DŽERENAS, VIKAS MEDPJOVYS, tarnai,
  — OTELAS JARVIKAS, pirmasis statytojas,
  — BATAS BE POROS, HALDERIS, ALBETAS, KEGSAS, statytojai,
  — KONVIS, GERENAS, keliaujantys ir verbuojantys rekrūtus,
  — septonas SELADORAS, girtuoklis dievų tarnas,
  — seras ALISERIS TORNAS, buvęs kovų meistras,
  — lordas JANAS SLINTAS, buvęs Karaliaus Uosto miesto sargybos vadas, trumpai buvęs Harenholo lordu,
  — meisteris EIMONAS (TARGARIENAS), gydytojas ir patarėjas, aklas vyras, šimto dvejų metų,
  — Eimono tarnas KLAIDAS,
  — Eimono tarnas SEMVELIS TARLIS, į knygas linkęs storulis, pašto varnų prižiūrėtojas,
  — GELEŽINIS EMETAS, atvykęs iš Rytų sargybos kovų meistras,
  — HARETAS, vadinamas ARKLIU, dvyniai ARONAS ir EMRIKAS, ŠILKINIS, KLIŠAKOJIS ROBINAS, karybos besimokantys naujokai;
  Šešėlių bokšte:
  seras DENIS MOLISTERIS, Šešėlių bokšto vadas,
  — jo tarnas ir ginklanešys VOLESAS MEISIS,
  — meisteris MULINAS, gydytojas ir patarėjas,
  — [KŪRINAS PUSRANKIS], vadovavęs žvalgams už Sienos, nužudytas Aidžiojoje perėjoje,
  — [GINKLANEŠYS DALBRIDŽAS, EBENAS], žvalgai, nužudyti Aidžiojoje perėjoje,
  — AKMENŽALTIS, žvalgas, dingęs be žinios Aidžiojoje perėjoje;
  Rytų sargyboje prie jūros:
  KOTERIS PAIKAS, Rytų sargybos vadas,
  — meisteris HARMUNAS, gydytojas ir patarėjas,
  — SENASIS TATERSOLTAS, „Juodojo strazdo“ kapitonas,
  — seras GLENDONAS HEVETAS, kovų meistras,
  — DAREONAS, tarnas ir dainius;
  Krasterio pilies bokšte (išdavikai):
  — DIRKAS, nužudęs Krasterį, namų šeimininką,
  — OLAS BERANKIS, nužudęs savo lordą vadą Džeorą Mormontą,
  — GARTAS PILKAPLUNKSNIS, MOUNĖJUS, GRUBSAS, ALANAS iš Rosbio, buvę žvalgai,
  — KARLAS MEDINKOJIS, NAŠLAITIS OSAS, BILAS BAMBEKLIS, buvę tarnai.

  ## Tyržmogiai, arba laisvoji tauta

  MENSAS PLĖŠIKAS, Užusienio karalius, belaisvis Juodojoje pilyje,
  — jo žmona [DALA] mirė gimdydama,
  — jų naujagimis sūnus, gimęs per mūšį, dar neturintis vardo,
  — VALA, jaunesnioji Dalos sesuo, „tyržmogių princesė“, belaisvė Juodojoje pilyje;
  tyržmogių vadai ir kapitonai:
  — [HARMA], vadinama ŠUNGALVE, žuvusi prie Sienos,
  — HALEKAS, jos brolis,
  — KAULŲ LORDAS, pravardžiuojamas BARŠKALU, plėšikų būrio vadas, belaisvis Juodojoje pilyje,
  — [IGRITĖ], jauna ietininkė, Jono Snou mylimoji, žuvusi tyržmogiams puolant Juodąją pilį,
  — RYKAS, vadinamas ILGĄJA IETIMI, būrio karys,
  — RAGVILA, LENILIS, būrio kariai,
  — [STIRAS], Teno magnaras, žuvęs puolant Juodąją pilį,
  — SIGORNAS, Stiro sūnus, naujasis Teno magnaras,
  — TORMUNDAS, Rudiholo pievų karalius, vadinamas MILŽINO PRAKEIKSMU, IŠSTYPĖLIU PLEPIU, RAGO PŪTIKU ir LEDO LAUŽIKU, PERKŪNO KUMŠČIU, MEŠKŲ VYRU, KALBANČIU SU DIEVAIS ir KARIUOMENĖS TĖVU, plėšikų gaujos karių vadas,
  — Tormundo sūnūs TOREGAS AUKŠTASIS, TORVINDAS ROMUSIS, DORMUNDAS ir DRAINAS, jo duktė MUNDA,
  — VERKSNYS, plėšikas ir karo gaujos vadas,
  — [ELFINAS VARNAŽUDYS], plėšikas, nužudytas Korino Pusrankio iš Nakties sargybos,
  — [ORELIS], vadinamas ORELIU ERELIU, odos keitikas, Jono Snou nužudytas Aidžiojoje perėjoje,
  — [MEGAS MARTUNDOVEGAS], vadinamas MEGU GALIŪNU, milžinas, nužudytas Donalo Nojaus prie Juodosios pilies vartų,
  — VARAMIRAS, vadinamas ŠEŠIAODŽIU, odos keitikas, trijų vilkų, šešėlių katės ir snieginio lokio šeimininkas,
  — [JARLAS], jaunas plėšikas, Valos mylimasis, nukritęs nuo Sienos ir užsimušęs,
  — GRIGAS OŽYS, EROKAS, BODŽERIS, DELAS, ŠUNVOTĖ, KANAPINIS DENAS, HENKAS ŠALMAS, LENAS, AKMENINIS NYKŠTYS, tyržmogiai ir plėšikai;
  [KRASTERIS], Krasterio pilies šeimininkas, nužudytas Dirko iš Nakties sargybos, kuris buvo jo svečias,
  — DŽILĖ, jo duktė ir žmona,
  — Džilės naujagimis sūnus, dar neturintis vardo,
  — DIJA, FERNĖ, NELA, trys iš devyniolikos Krasterio žmonų.
  ANAPUS SIAUROSIOS JUROS

  ## Užjūrio karalienė

  DANEIRIS TARGARIEN, Pirmoji šiuo vardu, andalų, roinarų ir Pirmųjų Žmonių karalienė, dotrakių chalisė, vadinama DANEIRIS AUDROS DUKRA, NEDEGANČIĄJA, DRAKONŲ MOTINA, vienintelė gyva likusi karaliaus Eirio Antrojo Targarieno įpėdinė,
  — jos augantys drakonai DOGONAS, VISERIONAS, REIGALAS;
  jos mirę giminaičiai:
  — [REIGARAS], jos brolis, Drakono Uolos princas ir Geležinio sosto įpėdinis, karaliaus Roberto Barateono nukautas prie Trišakio,
  — [REINE], Reigaro ir Elijos iš Domo duktė, nužudyta per Karaliaus Uosto užgrobimą,
  — [EIGONAS], Reigaro ir Elijos iš Domo sūnus, nužudytas per Karaliaus Uosto užgrobimą,
  — [VISEIRIS], jos brolis, pasivadinęs karaliumi Viseiriu, Trečiasis šiuo vardu, vadintas KARALIUMI ELGETA, chalo Drogo nužudytas Vais Dotrakyje,
  — [DROGAS], jos vyras, didysis dotrakių chalas, nė karto nenugalėtas mūšio lauke, miręs nuo žaizdų,
  — [REIGAS], jos ir chalo Drogo gimęs negyvas sūnus, kurį dar įsčiose nužudė magė Miri Maz Dur;
  karalienės sargyba:
  — seras BARISTANAS SELMIS, vadinamas NARSIUOJU, buvęs karaliaus Roberto sargybos lordas vadas,
  — DŽOGAS, ko ir kraujo raitelis, rimbas,
  — AGAS, ko ir kraujo raitelis, lankas,
  — RACHARAS, ko ir kraujo raitelis, arachas,
  — STIPRUOLIS BELVASAS, buvęs vergas eunuchas, ištrauktas iš Mirino uosto kautynių duobės;
  jos vadai ir kapitonai:
  — DARIJUS NAHARIS, samdomas kalavijuotis iš Tirošio, pagyrūnas, Audrašauklių kapitonas,
  — RUDASIS BENAS PLUMAS, Antrųjų Sūnų vadas, abejotinos kilmės samdinys,
  — PILKASIS KIRMIS, eunuchas, Grynuolių vadas,
  — GROLĖJUS iš Pentoso, buvęs didžiojo kogo „Saduleono“ (dabar „Baleriono“) kapitonas, admirolas be laivyno;
  jos tarnaitės:
  — IRI ir DŽIKI, šešiolikos metų dotrakės,
  — MISANDĖJA, mergaitė iš Naato salos taikiųjų žmonių, vertėja;
  jos žinomi ir galimi priešai:
  — GRAZDANAS MO ERAZAS, kilmingas vyras iš Junkajaus,
  — chalas PONAS, kadaise buvęs chalo Drogo ko,
  — chalas DŽAKAS, kadaise buvęs chalo Drogo ko,
  — MAGAS, jo kraujo raitelis,
  — NEMIRTINGIEJI iš Kvarto, burtininkų būrys,
  — PIJATAS PRĖJUS, burtininkas iš Kvarto,
  — GAILIEJI VYRAI, Kvarto žudikų gildijos nariai,
  — seras DŽORA MORMONTAS, buvęs Meškų salos lordas,
  — [MIRIMAZ DUR], magė, lazarinų, Avių tautos, moteris;
  buvę ir esami nepatikimi jos sąjungininkai:
  — KSARAS KSOANAS DAKSAS, Kvarto pirklys ir didžiūnas,
  — KVEITĖ, kauke prisidengusi šešėlių kerėtoja iš Ašajaus,
  — ILYRIJUS MOPATIS, laisvojo Pentoso miesto magistras, surengęs jos vedybas su chalu Drogu,
  — KLEONAS DIDYSIS, Astaporo karalius mėsininkas,
  — chalas MORAS, buvęs chalo Drogo šalininkas,
  — ROGORAS, jo sūnus ir chalaka,
  — chalas JOMAS, buvęs chalo Drogo šalininkas.
  Targarienai yra drakonų kraujo, kilę iš kilmingų senovės Valyrijos lordų. Jų palikuoniai nežemiško grožio: alyvinės, tamsiai mėlynos ar net violetinės akys, sidabriško aukso plaukai. Nenorėdami sutepti karališko kraujo, Targarienai tuokėsi tik tarpusavyje. Eigonas Užkariautojas vedė abi savo seseris ir su kiekviena susilaukė sūnaus. Targarienų vėliavoje yra trigalvis drakonas, raudonas juodame fone, — kiekviena galva simbolizuoja Eigoną ir jo seseris. Targarienų šūkis: Ugnis ir kraujas!

  ## Bravose

  FEREGAS ANTARIONAS, Bravoso jūrų lordas,
  — KARAS VOLENTINAS, Bravoso pirmasis kalavijas, jo gynėjas,
  — BELEGERĖ AVERIS, vadinama JUODUOJU PERLU, kurtizanė, kilusi iš to paties vardo karalienės piratės,
  — LEDI SU ŠYDU, JUODOJI KARALIENĖ, MĖNESIENA, PRIEBLANDOS DUKTĖ, LAKŠTINGALA, POETĖ, garsios kurtizanės,
  — TERNESIJUS TERIS, pirklys ir „Titano dukters“ kapitonas,
  — JORKAS IR DENIJAS, du jo sūnūs,
  — MOREDAS PRESTEINAS, pirklys ir „Lapino“ kapitonas,
  — LOTAS LORNELIS, prekiautojas senomis knygomis ir pergamentais,
  — IZELINAS, raudonasis žynys, nuolat girtas,
  — septonas EUSTACHIJUS, susiteršęs garbę ir atskirtas nuo Tikėjimo,
  — TERO ir ORBELIS, porelė bravosiečių,
  — AKLASIS BEKAS, žuvų pardavėjas,
  — BRUSKAS, žuvų pardavėjas,
  — jo dukterys TALĖJA ir BRĖJA,
  — MERALINA, vadinama MERE, „Laimingojo uosto“, netoli Skudurininko uosto įsikūrusio viešnamio, savininkė,
  — JŪREIVIO ŽMONA, „Laimingojo uosto“ kekšė,
  — LANA, jos duktė, jauna kekšė,
  — DROVIOJI BETANĖ, INA VIENAAKĖ, ASADORA iš Ibeno, „Laimingojo uosto“ kekšės,
  — RAUDONASIS ROGAS, GILORAS DOTARAS, GILENAS DOTARAS, raštininkas, vadinamas PLUNKSNA, POKŠTININKAS KOSOMAS, „Laimingojo uosto“ globėjai,
  — TAGANARAS, uosto kišenvagis,
  — KASAS, RUONIŲ KARALIUS, jo dresuotas ruonis,
  — MAŽASIS NARBAS, kartais jam padedantis partneris,
  — MIRMELIS, DŽOSAS NIŪRUSIS, KVENSĖ, ALAKVAS, SLOJA, mimai, laive naktį rengiantys pasirodymus,
  — SEVRONĖ, dokų kekšė, turinti polinkį žudyti,
  — GIRTA DUKTĖ, nepastovios nuotaikos kekšė,
  — VĖŽININKĖ DŽEINĖ, neaiškios lyties kekšė,
  — MALONUSIS VYRAS ir BEGLOBĖ, Daugiaveidžio dievo tarnai Juodo ir Balto namuose,
  — ŪMA, šventyklos virėja,
  — GRAŽUOLIS, STORULIS, LORDPALAIKIS, SUSIRAUKĖLIS, ŽEMAŽIŪRIS ir BADMIRYS, slapti Daugiaveidžio tarnai,
  — ARIJA iš Starkų giminės, mergaitė, turinti geležinę monetą, dar žinoma kaip ARĖ, NEN, KIAUNĖ, BANDELĖ, DRUSKĖ ir KATĖ,
  — KUHURAS MO iš Aukštųjų Medžių miesto Vasaros salose, prekybinio laivo „Cinamono vėjas“ savininkas ir kapitonas,
  — KODŽA MO, jo duktė, raudonoji šaulė,
  — KSONDAS DORU, jo partneris „Cinamono vėjyje“.

  # Padėkos

  Ši knyga tikrai pareikalavo daug jėgų.
  Dar kartą noriu padėkoti ir pareikšti pagarbą ištikimiausiems savo gerbėjams, tai yra leidėjams: Nitai Taublib, Joy ui Chamberlainui, Janei Johnson ir ypač Anne i Lesley Groell už jos patarimus, humorą ir neapsakomą pakantumą.
  Taip pat dėkoju savo skaitytojams už malonius ir drąsinančius elektroninius laiškus ir už kantrybę. Ypatingą pagarbą atiduodu Lodui Trikumščiui, Podui Velnio Triušeliui, Treblai ir Dadžai Nemokšoms Karaliams, mielajai Sienos Glamonei, Lanisteriui Voverių Žudikui ir kitiems Brolijos be vėliavų nariams — sambūriui tų pusiau išprotėjusių, apkvaitusių narsių riterių ir žavingų ledi, kurie kiekvienais metais rengia pačius geriausius pasaulyje vakarėlius. Taip pat tegu skamba fanfaros Elio ui ir Lindai, rodos, Septynias Karalystes pažįstantiems geriau už mane ir padėjusiems man išlaikyti logišką įvykių seką. Jų sukurtas Vesteroso internetinis puslapis ir sudarytas vietovardžių žodynas — tikras džiaugsmas ir stebuklas.
  Dėkoju Walteriui Jonui Williamsui už tai, kad patikimai vedė mane per sūriąsias jūras, Sageui Walkeriui, papasakojusiam apie kraujo nuleidimą dėlėmis, apie karštinę ir sulaužytus kaulus, Pati Nagle už elektroninius laiškus, patikimą apsaugą ir už tai, kad greitai pateikdavo man gautas žinutes, Melindai Snodgrass ir Danieliui Abrahamui už paslaugas, kurioms tikrai reikėjo kai ko daugiau nei pašaukimo. Be savo bičiulių pagalbos ne kažin kiek būčiau nuveikęs.
  Ir, žinoma, jokiais žodžiais negalėčiau išreikšti savo dėkingumo Parris, kuri buvo su manimi ir blogomis, ir geromis dienomis ir skaitė kiekvieną prakaitu aplaistytą puslapį. Galiu pasakyti tik tiek: be jos šios Giesmės nebūčiau „sugiedojęs“.
  Ma509 Varnų puota: [romanas] / George R. R. Martin; iš anglų kalbos vertė Jovita Liutkutė. — Vilnius: Alma littera, 2014. — 728 p. — (Ledo ir ugnies giesmė; kn. 4)
  ISBN 978-609-01-1607-4
  UDK 821.111(73)-31
  GEORGE R. R. MARTIN
  VARNŲ PUOTA
  Ledo ir ugnies giesmė 4 knyga
  Iš anglų kalbos vertė Jovita Liutkutė
  Redagavo Bronė Balčienė
  Korektorė Marijona Treigienė
  Viršelio dailininkas Agnius Tarabilda Maketavo Zita Pikturnienė
  Tiražas 3500 egz.
  Išleido leidykla „Alma littera“, Ulonų g. 2
  Interneto svetainė: www.almalittera.lt Spaudė UAB BALTO print, Utenos g. 41A, LT-0821
  Interneto svetainė: www.baltoprint.lt

  Ñïàñèáî, ÷òî ñêà÷àëè êíèãó â áåñïëàòíîé ýëåêòðîííîé áèáëèîòåêå Royallib.com
  Îñòàâèòü îòçûâ î êíèãå
  Âñå êíèãè àâòîðà